G. F. Unger 

Zákon se vrací 

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2053-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2054-9 (mobi) 

Dále se nedostal. Odněkud z Front Street se ozval výstřel z nějaké pušky. Určitě sharpska. A bylo jasné, že ten, kdo ji drží v ruce, by rád šerifovi prohnal kulku hlavou.

Že se mu to nepovedlo, bylo jen díky jedné z takových těch malých náhod, které se stávají v určitých situacích a navzdory svojí maličkosti ovlivňují velké věci. Ano, přesně v tom okamžiku, čistě náhodou, pohnul Wyatt Earp hlavou a kulka, která mu byla určena, ho jen těsně minula.

Muselo se tedy jednat o zkušeného a sebevědomého střelce, jinak by nemířil na hlavu, ale na tělo, kde je pravděpodobnost zásahu daleko větší.

Kulka mu vyrazila cigaretu z úst a vzala s sebou i několik vousů z jeho mohutného kníru. Ve chvíli, kdy zazněl výstřel, se v okně kočáru objevil Tate Swift. Moc z něj vidět nebylo, jenom kus hlavy, kus ramene, kus ruky a kolt, dohromady tolik, kolik musí muž ukázat, když chce střílet z okna.

Šerif zareagoval a těsně před tím, než Tate stiskl spoušť, objevil se v jeho ruce kolt a vystřelil.

Poté se otočil a uskočil ke straně, aby se dostal z dostřelu neznámého útočníka, který měl mezitím čas znovu nabít sharpsku.

V tu chvíli vyšel ze saloonu Long Branch vysoký, vyzáblý muž, který byl oblečený podle nejnovější módy a na kterém oblečení plandalo, jako by kvůli nějaké vážné nemoci ztratil část své váhy. Tento muž náhle začal střílet ze dvou revolverů, které vykouzlil z podpažních pouzder schovaných pod kabátem. S oběma pistolemi v rukou se pohyboval směrem k dostavníku a bez ustání pálil do okna jednoho pokoje saloonu Lonestar Trail.

Tam se ještě jednou zablýskla hlaveň pušky a v příštím okamžiku už sletěla dolů na zaprášenou ulici, zatímco zasažený střelec se s výkřikem zhroutil a zůstal viset přes okenní rám. Vypadalo to, jako by se pokoušel dosáhnout na svou zbraň.

Na Front Street se nikdo nehýbal. Všechno strnulo. Jediné, co protínalo tíživé ticho, byl ženský křik.

Ten vysoký, hubený střelec se otočil směrem k Wyattu Earpovi a pomalým krokem se vydal jeho směrem. Pete Ringold ho znal. Jednalo se o doktora Johna H. Hollidaye, pověstného hráče a pistolníka, který neměl žádné přátele a který musel opustit už skoro tucet měst, aby se vyhnul oprátce.

Přišel k marshalovi a s ironickým úsměvem na něj ukázal jednou ze svých zbraní.

„Tady jste,“ pronesl do ticha.

„Jestli chcete, můžete mě zatknout, marshale. Překročil jsem zákon, nebo ne? Použil jsem svoji zbraň ve městě, a navíc jsem zastřelil jednoho chlapa.“

Na tváři se mu objevil ironický úsměšek.

Náhle se předklonil, zakryl si ústa dlaní a rozkašlal se.

Peta Ringold a ostatní přihlížející na tento krátký okamžik ovládl soucit s nemocným mužem. Všichni věděli, že Doc Holliday, jak se mu říkalo, trpí těžkou plicní chorobou a moc času už mu nezbývá.

Stejně tak všichni věděli, že ten muž před nimi je obávaný pistolník, který má na svědomí pěknou řádku lidí.

A v tu chvíli byl soucit ten tam, v tu chvíli na něj hleděli jako na nemocného vlka, který krvácí, a přitom z něj dále jde strach.

Se zájmem čekali, jak se Wyatt Earp zachová.

A slyšeli, jak pevným hlasem říká: „Protože jste mi tímto činem zachránil život, Docu, jednalo se o nutnou obranu. Jste nevinný, posloužil jste tím zákonu. Zákaz střílení jste tedy neporušil.“

Doc Holliday, který se mezitím dostal ze svého záchvatu, se znovu pousmál.

Poté nechal oba revolvery znovu jakoby kouzlem zmizet, přitáhl si kabát k tělu, otočil se a pomalu odcházel zpátky do saloonu Long Branch, odkud předtím vyšel.

Wyatt Earp kývl na Peta Ringolda a řekl: „Dostavník může odjet ve chvíli, kdy zavazadla, stejně jako jejich majitel, budou vynesena ven.“

Po těchto slovech obešel kočár, otevřel bednu, která byla přidělána k zadní stěně, a vytáhl z ní kufr. Přehodil si ho z levé ruky do pravé a odcházel. Teprve teď se okolostojící lidé začali pomalu rozcházet a komentovat, co právě viděli.

Pošťák, stejně jako Pete Ringold, nadával. Vytáhli mrtvého muže z kočáru a položili ho na ulici. Jeden ze dvou cestujících se rozčiloval: „To snad není možné, tohle. Jak si to může…“

„Pokud se nemýlím, vy jste zde jako zástupce jedné továrny na zbraně a střelivo,“ pronesla paní Elsa Hobkinsová. „Nechápu, jak vás může pobouřit, když nějaký chlap použije produkty toho vašeho krvavého obchodu, které vy tak ochotně prodáváte. A navíc, toho Tatea Swifta vůbec není škoda – a toho jeho kamaráda, který se tam schovával v okně Lonestar saloonu také ne. Chtěli zastřelit Wyatta Earpa, ne? Už se jim to nepovede, protože si Doc Holliday nemohl nechat ujít takovouhle příležitost k přestřelce. Ten chlap prostě musí střílet. A teď to šlo dokonce beztrestně. Vsadila bych se, že přesně tohle měl v hlavě, když vycházel z toho saloonu.“

Ironický tón, který zněl po celou tu dobu, byl pochopitelný, protože ona dáma byla zkušenou zlatokopkou Západu. Její obchody byly rozsáhlé, například její salon s klobouky zde v Dodge City byla jenom zástěrka.

Dostavník se pomalu rozjížděl. Hlas Peta Ringolda se nesl ulicí:

„Hyjé! Hyjé! Běžte, holky, hezky stejně. No tak, pohněte se! Hyjé!“ Dostavník minul vjezd do města, projel okolo několika táborů námezdních honáků a zmizel v prachu nad obzorem. Okolo Dodge City v tu chvíli leželo více než tucet stád společně s jejich doprovodem a čekalo na odeslání. Na trati Kansaské dráhy se vyskytly určité problémy. Prázdné vagony zůstávaly v obrovských depech. Zhruba sto tisíc kusů dobytka spásalo trávu v okolí a předáci jednotlivých stád museli platit vysoké částky za pastviny a vodu. Wyatt Earp se staral právě o to, aby bylo včas a v plné výši placeno. A za stáda, která už čekala na nakládku přímo v nákladních ohradách, se platily navíc částky za ustájení. Tady se vydělávaly peníze na tom, že zvířata, která čeká několikadenní cesta, nemohou dorazit na trh vyhladovělá a žíznivá – na to dávali nákupčí dobytka velký pozor.

A Wyatt Earp se staral právě o to, aby bylo včas a v plné výši zaplaceno.

Pete Ringold si dnešní cestu vůbec neužíval. Stále musel myslet na to, co se dneska ráno stalo.

Musel myslet na toho Wyatta Earpa, na toho chladnokrevného a nesmiřitelného muže, který bez mrknutí oka neváhal takřka ustřelit hlavu tomu člověku v dostavníku.

Doprovod, který seděl vedle něho, se protáhl a položil si pušku přes kolena. Z malého sáčku vytáhl kus žvýkacího tabáku, vložil si ho do úst a spokojeně se opřel.

Poté, co odplivl černý chuchvalec slin, se otočil k Petovi a suše pronesl: „Přesně tohle by mohlo Wyattu Earpovi zlomit vaz. Předpokládám, že tohle byla další chyba, které se tady u nás dopustil – a poslední.“

„O čem to mluvíš, Bucku?“ zeptal se Pete. „Narážíš na to, že Wyatt Earp je údajně spřízněný s těmi špinavostmi, co se dějí v saloonech? Ty si myslíš, že toho Tatea Swifta nenechal ujet s penězi jenom proto, že na tom byl nějak osobně zainteresován?“

„Proč ne, Pete?“ opáčil Buck.

„Každý ví, že Tate včera v saloonu Long Branch vyhrál všechnu hotovost, která tam byla. A dneska s tím chtěl odjet. Chlapi v saloonu by neměli šanci dostat ty prachy zpátky. A všichni ti hráči, kteří tam mají svůj vlastní stůl, platí třetinu z výher saloonu. Pete, nejsem jediný, kdo si myslí, že tady šlo jenom o to, aby ty peníze zůstaly ve městě. A tak byl prostě obviněn z toho, že hrál falešně. A potom přišel na řadu Wyatt Earp.“

„A co měl asi dělat?“ zeptal se Pete, zatímco řídil kočár podobně jako nějaký loutkář svoje divadlo.

„Nejdřív musel Tateu Swiftovi zabránit v opuštění města. Swift neměl střílet. No a ten další chlap, co střílel z okna, tam asi nečekal kvůli lovu medvědů…“

„Možná máš pravdu,“ zamumlal Buck, zatímco si znovu odplivl.

„Možná, že vážně jenom konal svou povinnost. Ale městem se nese spousta řečí. Několik lidí se včera vsadilo, že Tate odjede i s penězi z města. A teď tu sázku prohráli.“

„Ale co já s tím vlastně mám co do činění!“ pronesl Pete Ringold.

Ale to se mýlil. Ještě netušil, že přijde den, kdy se spolu setkají a nebude to jenom tak. V okrese Cochise. V Tombstonu.

*** 

Když Wyatt Earp vystoupil z dostavníku, středně velkou tašku v levé, klobouk v pravé ruce, bylo mu hned jasné, do jakého města se dostal. Bylo to město plné hříchu, chamtivosti, vášní a více než čtyř tisíc lidí všeho druhu. Všichni byli plni naděje, že se jim tady podaří vydělat jmění, a proto neváhali vložit poslední peníze do pronájmu, popřípadě koupě stříbrného dolu.

Ve městě zářila spousta světel – patřilo k jedněm z prvních, v nichž byly zavedeny plynové pouliční lampy. Ze všech koutů na něj dýchalo všechno to bohatství, které se tu podařilo pomocí stříbra nashromáždit.

Wyatt Earp přešel celou Allen Street, zabočil do Third Street a dostal se na Second Street. Poté se otočil a vracel se zpátky. Cestou minul několik podniků, odkud se ozývaly bujaré výkřiky, zpěv a tříštění skla. Většinou se jednalo o horníky z místních stříbrných dolů a kovboje. Prostory před lokály byly plné uvázaných koní a odstavených kočárů.

Všichni postávali u baru, popřípadě seděli u stolů, sledovali tanečnice, hráli karty a objednávali si jednu whisky za druhou. Město mu připadalo jako obrovský hučící úl. Tohle všechno už Wyatt Earp znal, stejné to bylo i v Dodge City, když tam roku 1876 nastoupil na místo marshala.

Pomalu se rozhlížel po Allen Street a četl si jména lokálů po obou stranách ulice. Jména, která se později stanou známá.

Byl zde bar Hudson a přímo vedle něj obchod s cigaretami Key West. Po pravé straně byla restaurace Can-Can a naproti ní se nacházel první saloon Haffords.

Wyatt Earp se vrátil až k Sixth Street, kudy dnes přijel s poštovním kočárem ze severu. Projeli přes Toughnut Street a dostali se na západní část Allen Street.

Skoro všechny ulice tohohle městečka si už si prošel.

Prohlédl si Crystal Palace, který stojí na Allen Street, saloon Oriental, hotel Cosmopolitan a samozřejmě i divadlo Ptačí klec.

Bylo to opravdu rušné město, které nabízelo bezpočet příležitostí, jak se pořádně pobavit.

Bylo to prostě Tombstone, město stříbra! Bylo založeno takříkajíc přes noc, když starý Schieffelin zjistil, že v jeho dole je tolik stříbra, že z jedné tuny rudy dostane stříbro za patnáct tisíc dolarů.

A hned po něm sem přišli všichni ostatní: bandité, dvounozí vlci, ale také horníci a všichni ti poctiví lidé, kteří věřili, že zde vydělají nějaké peníze.

Teď v této moderní Sodomě žili všichni pohromadě.

Wyatt Earp se ani neotočil, když se nedaleko ozval výstřel a vzápětí i výkřik. Šel klidně dál a přemýšlel, jestli má rovnou zajít za svým bratrem Virgilem. Nevěděl však, kde by ho vlastně měl najít.

Ještě než se stihl rozhodnout, náhoda to udělala za něj. A možná to nebyla ani náhoda, možná to byl osud.

Už nemusel hledat bratra Virgila. Doneslo se k němu pronikavé volání: „Silver Star! Héj! Chlapi z dolu Silver Star! Marshal chce zatknout našeho Charlieho! Pomozte mi!“

Z různých stran se ozvaly hlasy, které odpovídaly na tuto výzvu.

Wyatt Earp se zastavil, ohlédl se a znalecky zhodnotil celou situaci. Na takovéhle situace byl odborník na slovo vzatý. Svého bratra neviděl už dlouho a byl zvědavý, jak si tady jako marshal vede.

Muž, který vyzýval své druhy k pomoci proti marshalovi, stál na chodníku a čekal na skupinu spěchajících mužů, kteří k němu mířili.

Přitom sledoval lítací dveře jednoho ze saloonů, kterých bylo ve městě přehršel. Měl pohled člověka, který něco očekává, jako by se díval na kouzelnou skříňku a čekal, co z ní vyskočí.

A Wyatt Earp věděl, že tou skříňkou je tento malý saloon a tím tajemstvím uvnitř je jeho bratr Virgil.

Rozlétly se dveře a v nich se skutečně objevil Virgil. A nebyl sám – přes rameno nesl bezvládného muže, který mu tam visel jako pytel brambor. Vykročil s ním směrem k jednomu z koní, kteří byli uvázaní před saloonem. Určitě chtěl jednoho z nich použít, na což měl jako marshal plné právo.

Přišel k jednomu ze zvířat, sundal si omráčeného muže z ramene, naložil ho přes sedlo a vydal se směrem ke své kanceláři jako by se nic nedělo.

Wyatt Earp pozoroval bratra a musel uznale hvízdnout.

Malej se pochlapil, pomyslel si. Ten „malej“ měřil přes šest stop a vážil dobrých dvě stě liber. Všichni Earpové, tedy Wyatt, Virgil i Morgan, měli podobnou postavu. „Malej“ byl tedy podsaditý muž, pro kterého nebyl problém přehodit bezvládného chlapa přes sedlo. Virgil byl ze tří bratrů nejmladší, proto se mu tak říkalo. Mohlo mu už ale být okolo pětadvaceti.

A tak pronesl tiše a rozhodně:

Bylo to, jako když devět divokých psů obklíčí pumu.