G. F. Unger

Čtyři esa

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2051-8 (epub)

ISBN 978-80-279-2052-5 (mobi)

Blue Rock, Modrá skála, malý indián z kmene Navaho, chvíli pozoroval, jak se tváří jeho pán, pak ale obrátil hlavu a porozhlédl se po okolí. Potom pevně přivázal otěže a seskočil z vozu.

„Dobře, Blue, dej jim napít a vyhřebelcuj je,“ nařídil mu Buck Fisher tvrdým hlasem. „Je to nejlepší spřežení ve Wyomingu. Na těch zvířatech nepoznáš, že teď mají za sebou třicet mil.“

Indián si k tomu něco broukal sám pro sebe. Potom vypřáhl oba nádherné vraníky a zmizel s nimi ve spleti balvanů, z nichž se ozývalo zurčení malého vodopádu.

Buck Fisher se rozhlédl a povšiml si v dáli na severu drobného tmavého bodu, který se rychle přibližoval. Byl to jezdec. Vysoký muž na svém koni Pinto, jedoucí k němu vyrovnaným klusem.

Zvedl jednu z obou berlí a podržel ji vztyčenou. Padesát kroků před jeho vozem přešel jezdcův strakoš v krok. Byl to dost ošklivý valach, pokrytý jizvami, vyzáblý a zarostlý.

Buck na jezdce pohlédl. Měl před sebou muže držícího se v sedle po indiánském způsobu a se svým zvířetem zdánlivě srostlého. Byl to vysoký člověk, šlachovitý a temné pleti, s havraními vlasy, přepadajícími přes límec jeho černé kožené kazajky.

Když si muž posunul z čela stetson, vysoký kovbojský klobouk se širokou střechou, bylo poznat, že tato tvář je tak ztemnělá jen od větru, slunce a počasí. Horní polovina čela byla značně světlejší.

Měl sice důrazný hlas, ale dal se pěkně poslouchat. Chřípí jeho ostře řezaného nosu se chvělo a vypadalo to, jako by se zkoumavě nadechl.

„Jste Buck Fisher?“ zeptal se.

„To jsem já, chlapče, a ty jsi Tom Drake! Jsi svému otci navlas podobný. To se nedá popřít – jsi Tomův syn. Jistě bys rád věděl, hochu, proč jsem tě sem pozval, že?“

„Jel jsem osm set mil.“

„Jistě, brzy se dozvíš. Jen ještě pár minut počkej. Podívej, tam se blíží ještě další jezdci. Tady na východě – to by měl být Dave Spencer. A ta tečka na západě, to je jistě Larry Stonebay. Bohužel nám ten kopec zakrývá výhled na jih, ale sázím se, že v příštích minutách vyjede tam z té rokle Ringo Lumate. Jste přesní, úplně jako vaši otcové.“

Buck Fisher se ušklíbl a v jeho nažloutlých očích se nějak zablýsklo. Naráz vypadal jako velice zatrpklý muž, který si vymyslel nějaký ďábelský žert.

Oba rytíři, na východě a na západě, se rychle blížili, zvětšovali a bylo je možno stále lépe rozeznat.

Než však dojeli na místo srazu, zazněl prudký dusot kopyt z rokle. A potom se vynořil zručný jezdec na překrásném vraníku, muž ve tmavém oblečení kovboje, na jehož černém klobouku se na slunci blyštila zlatá páska. Rychlým cvalem přijel až k vozu a těsně před ním zadržel uzdou svého ušlechtilého koně.

„Jsem tu! Moje jméno je Ringo Lumate!“

Buck Fisher spokojeně kývl hlavou a pokynul mu rukou na pozdrav.

Tom Drake pečlivě pozoroval Ringa Lumateho. Viděl před sebou chlapíka jako jaguár, který je jistě velmi nebezpečný. Tom Drake věděl i o pověsti, která ho doprovázela, a také o jeho divokých soubojích na jihu.

Dorazil i muž z východní strany, malý a svalnatý, s kloboukem zavěšeným na šíji a s vlasy barvy ohně, které svou červenou barvou jako by k něčemu vyzývaly. Dava Spencera, bojechtivého Ira, by člověk poznal na deset mil. Když zarazil svého šedého koně, vyvstaly mu na tváři tisíceré záhyby a vrásky a rozehrály do pohybu množství pih. Řekl poněkud důrazně:

„Jestliže jste Buck Fisher, tak jsem tu správně. Můj otec se jmenoval Dave Spencer, a tak se jmenuji i já.“

I tomu Buck Fisher přikývl a pozdravně mu pokynul svou velkou rukou, která dříve připravila o život tolik mužů.

Všichni teď hleděli na toho, který přijížděl od západu, na valachu plavé barvy. Byl to dlouhán, visící v sedle tak nedbale jako by usnul. Působil dojmem jakési lenivosti a nedostatku zájmu, a to i když pak zastavil svého oře, obejmul oběma rukama sedlo a pohlížel na shromážděné. V jeho světlých očích však bylo patné soustředění.

Na klobouku měl texaský záhyb, jeho obličej byl od slunce zarudlý a vlasy měl světlé a bílé. Pod vestou byly vidět ohmatané pažby dvou koltů.

Mě na sobě obnošené šaty.

„Tak jo,“ řekl rozvláčným způsobem pravého Texasana, „já jsem Larry Stonebay. Oč jde?“

„Sesedněte, hoši. Pojďte za mnou. Napsal jsem vám, že každý z vás dostane stejnou příležitost vydělat si aspoň padesát tisíc dolarů. Pojďte dolů z koní, chci vám vyprávět jednu historku.“

Buck Fisher se při svých slovech usmál jako člověk, který se těší předem. Zamnul si veliké ruce a vrhl hořký pohled na dvojici berel vedle sebe.

Čtyři muži sesedli, přišli k vozu a postavili se vyčkávavě. Tom Drake a Larry Stonebay byli stejně vysocí, Drake byl ale těžší. Ringo Lumate byl středně vysoký, ale hbitý a svalnatý jako horský lev.

Malý, křivonohý a pihovatý Dave Spencer vypadal vedle ostatních jako ošklivý skřítek, v nazelenalých očích měl ale pevnost a sebevědomí.

Tak tu čekali a Buck Fisher zatím vytahoval plnou láhev whisky. Napil se a podal ji Tomu Drakovi. Ten ji vzal, napil se zhluboka a podal ji Larrymu Stonebayovi. Larry však zavrtěl hlavou.

„Ohnivou vodu nepiji,“ řekl klidně a podal láhev Ringovi Lumatemu.

„Na to bych si měl taky zvyknout,“ zasmál se Ringo a zablýsklo se mu v očích, „ale dobrá whisky, pěkné koně, napínavá hra a občas nějaká hezká žena, to všechno patří k tomu, co si říká Lumate!“

Upil hodně z láhve, a když chtěl podat láhev rudohlavému Irovi, řekl ten suše: „Snad potom, z jedné láhve piji jen s dobrými přáteli.“

V očích Ringa Lumateho se živě a divoce zablesklo. „Naši otcové byli přátelé, amigo!“

„Naši otcové jsou mrtví, a my se dnes vidíme poprvé. Třeba se spřátelíme i my, Ringo, ale třeba taky ne. Kdo to teď může říct?“

Záblesk z Ringových očí zmizel Lhostejně nechal láhev dosud z poloviny plnou spadnout na zem a upřel své oči, černé jako noc, na Bucka Fishera. I ostatní se podívali na tohoto ze všech nejstaršího. Obstoupili jeho vůz, čtyři nebezpeční střelci, kteří byli všichni známi pod svým více nebo méně obávaným nebo slavným jménem. Byli to čtyři pistolníci a Buck Fisher je sem pozval.

Udělal si větší pohodlí, podíval se na ně na jednoho po druhém, potom se zahleděl na nedaleké skalisko a začal vyprávět.

***

„Kdybych byl zdravý, hoši, tak bych vás sem nezval. A v tom případě bych se střehl toho, abych vám vyprávěl to, co teď uslyšíte. Až totiž domluvím, budete mě nenávidět. Bude to nenávist až do horoucích pekel, ale protože jsem mrzák, nemůžete mě zabít, na to jste příliš hrdí. Přesně jsem se o každém z vás informoval. Stali se z vás ze všech čtyř hrdí a nebezpeční tygři, stejní jako byli vaši otcové. Ti byli pro mě jako čtyři esa v kartách, a s jejich pomocí se mi tehdy podařilo vyhrát v jednom nebezpečném boji. Tak si tu historii teď poslechněte:

Už je to dvanáct let – tehdy jste ještě byli sotva odrostlí – co vypukla občanská válka. Vaši otcové se ujali věci Jihu, a protože tou dobou už měli jméno coby slavní střelci, byli přiděleni k jednomu zvláštnímu útvaru. Já jsem byl jejich velitelem. Bylo nás dvanáct, nejlepších bojovníků armády. Každý z nás vydal za celé mužstvo. Nosili jsme civilní oblečení, protože naše zvláštní poslání si vyžadovalo takovéto přestrojení.

Jeli jsme na sever, mnoho, mnoho nocí za sebou. Jeli jsme tou divokou krajinou jako mlčenlivé stíny a nepozorováni jsme se dostali za yankeeskou linii. Naším cílem byl jeden vydatný zlatý důl. Tou dobou už nebyl v soukromém vlastnictví, protože jej jeho umírající majitel po vypuknutí války dal k dispozici Seveřanům. Z jeho bohatého výtěžku mohly severské státy vybavit a udržovat bojeschopnou silnou jednotku. Mít zlato znamenalo mít více zbraní, pravidelně vyplácet žold, mít výstroj a stálé bohaté zaopatření. Naším úkolem tedy bylo zničit tento zlatý důl a ukrást nahromaděné zásoby zlata. Nu a to se nám povedlo! Jak už jsem řekl, měl jsem na to s sebou ty nejlepší muže konfederační armády.

Ach, bylo nás jen dvanáct, ale když jsme vtrhli do toho dolu, porazili jsme za půl hodiny oddíl, který jej hlídal a který byl pětkrát početnější než my. Bojovali jsme všichni jako ďáblové a nebylo taky divu, vždyť jsme byli vybráni z více než tisíce výborných bojovníků.

Když boj skončil, zbylo nás už jen sedm a všichni jsme byli nějak zranění. Ale naložili jsme nahromaděné zásoby zlata na soumary a vyhodili jsme štoly dolu do povětří. Potom jsme se vydali nazpět. Byla to cesta peklem, i když jsme svým pronásledovatelům i celým oddílům, které nám zkřížily cestu, provedli nejeden trik. Jednoho dne jsem navrhl, abychom si to zlato rozdělili mezi sebe s tím, že potom budeme utíkat každý na svou pěst. Hlasovali jsme o tom, ale vaši otcové mé i oba další muže přehlasovali. Asi věděli, že my tři ostatní jsme se vůbec nechtěli probít k jižní armádě, ale rádi bychom si to zlato nechali pro sebe. Zůstali jsme proto ještě několik dnů pohromadě a měli stále znovu štěstí. Protrhli jsme kruh yankeeského sevření a dostali se do úzké rokle.

Za ní, jak jsme věděli, byla rovina.

Někde dál jsme pak už měli narazit na jižanské oddíly. Záleželo tedy na tom, abychom vyhráli sedmdesátimílový závod nad Yankeei, kteří na nás v rokli stále znovu útočili, takže jsme se v ní museli pořád bránit. Nemohli jsme v rokli zůstávat dlouho, protože o třicet mil dál vedla přes horský hřbet druhá rokle.

Museli jsme se proto rychle rozhodnout. Nu a já jsem s sebou hrací karty. Domluvili jsme se na tom, že ti čtyři, kteří vytáhnou ty nejvyšší, mají rokli dále bránit, abychom my ostatní získali se zlatem na útěku náskok. Ten jsme potřebovali, protože jinak bychom nemohli vyhrát závod o život s nákladními zvířaty po rovině.“

Buck Fisher se na tomto místě odmlčel a pohlédl na čtyři mladé muže. Náhle zvedl ruku k přísaze a řekl důrazně:

„Přísahám vám, boys, že jsem s těmi kartami neudělal žádný trik. Dobře jsem je promíchal. Bůh je mi svědkem, že v tom nebyl žádný trik! Všechno to byl rozmar osudu! Byli to právě vaši otcové, kdo si vytáhli ty čtyři nejvyšší karty! Na ně připadla čtyři esa! Vzpomínám si na to ještě velice dobře! Bylo tedy jasné, že vaši otcové mají zůstat a zadržet dorážející Seveřany. Ach, jak byli stateční! Věděli, že zemřou, ale nic si z toho nedělali, protože byli pevně přesvědčeni, že položí život za správnou věc.“

Opět se Buck Fisher odmlčel. Pak náhle pohlédl na Dava Spencera.

„Tvůj otec, Dave, byl ale nedůvěřivý. Nechal mě odpřisáhnout, že si tu spoustu zlata nenechám pro sebe, ale že ji převezu ke konfederační armádě. A já jsem to spolu s dalšími dvěma vašim otcům odpřisáhl. Pak jsme se soumary odjeli a ještě dlouho se za námi ozývaly výstřely. Později jsem se dozvěděl, že vaši otcové bojovali až do posledního náboje a pak napadali útočníky nožem. Umožnilo nám to získat dostatečný náskok.“

Buck Fisher svoje vyprávění znovu přerušil. Otřel si svou velkou rukou hrubý obličej. Čtyři posluchači na něj upírali pohled. Náhle si povzdechl a pokračoval hlasem nadále už silně vzrušeným:

„Porušili jsme tu přísahu, kterou jsme se vašim otcům zavázali. Ta spousta zlata nás pobláznila. Chtěli jsme si je nechat pro sebe. Konfederovaným jsme je nepřevezli. Ukryli jsme je. Chtěli jsme se vrátit bez zlata a ohlásit, že jsme zlatý důl sice na dlouhou dobu vyřadili z provozu, ale zlato pak na útěku ztratili někde na písečném dně řeky. Po válce jsme se pro ně chtěli vrátit, ne k řece, ale k našemu úkrytu. Tak jsme se dohodli. Ale následující noc jsem nespal a dobře jsem udělal. Ti dva se na mě chtěli vrhnout. Pokusili se o to s nožem, ale já jsem střílel z revolveru. A zlato bylo rázem moje.

U své jednotky jsem se nehlásil. Pár měsíců jsem počkal, dal jsem si jiné jméno a časem jsem to zlato z úkrytu vybral za pomoci jednoho indiána, kterému jsem předtím v horách zachránil život. O válku jsem se už nestaral, ale v převlečení za Yankeeho jsem odešel na sever. Ve Wyomingu jsem si zbudoval obrovský ranč. Založil jsem město Limit. Za pár let jsem se stal nekorunovaným králem tohoto kraje. A taky jsem se oženil. Moje paní vstoupila do manželství se mnou jako matka dcery. Bohužel brzy umřela. Mám už jen Vicky, která je mi dobrou dcerou A kvůli tomu děvčeti jsem vás zavolal.“

Buck Fisher povzdychl, znovu si otřel obličej a vyčkával co na to jeho posluchači řeknou.

Dave Spencer prozrazoval pohledem, že od něj něco očekává „Vy zatracený pse,“ řekl tvrdě. „Skutečně máte to nestydaté štěstí, že jste mrzák. Ale ještě nevím, jestli vás ta noha, co vám chybí, zachrání od toho, abych vás poslal do horoucích pekel! Takže naši otcové nezemřeli pro věc Jihu! Zemřeli proto, abyste vy, bastarde, se tím mohl obohatit! Však se snad najde nějaký způsob, jak vás poslat do pekla, mister.“ Chvěl se rozčilením na celém těle.

Ringo Lumate mocně zasyčel:

„Caramba! Caramba! Je to syn prasete a krysy. Měli bychom jej tady hned soudit!“

„Pomalu,“ zavrčel Tom Drake, „pomalu, hoši. Náš zájem je společný, ale on ještě není se svou historií’ hotový. Možná už napůl v tom pekle je. Právě řekl, že nás sem pozval kvůli své nevlastní dceři. Poslechněme si, co nám ještě má říct!“ A Larry Stonebay, hubený Texasan světlé pleti, neřekl nic. Jen chladně a tvrdě hleděl na Bucka Fishera.

Buck Fisher pomalu přikývl. „Bylo mi jasné, že mě budete k smrti nenávidět I já jsem připraven konečně přijmou svůj osud. Před rokem jsem přišel o nohu. Kdyby tu nebylo to děvče, tak bych si už dávno prohnal hlavu kulkou. Ach, já tady byl králem! Vládl jsem tomuto kraji i městu Limit. Patřilo mně přes sto tisíc kusů dobytka a zaměstnával jsem čtyři silná mužstva kovbojů, kteří splnili každý můj rozkaz. Městský i okresní šerif přede mnou smekali. Byl jsem mužem, který poroučel v údolí Limit Valley. Pak jsem ale několik měsíců musel ležet. Býk mi rozdrtil nohu. A za tu dobu, co jsem byl takto bezmocný, mě ten, komu jsem věnoval důvěru, zradil.“

Když domluvil, řekl Tom Drake:

„Vždyť jsem to věděl, už žije napolo v pekle. Smečka svého krutého krále svrhne Jakpak si v té hře stojíš, Bucku Fishere?“

„Zatraceně špatně,“ odpověděl s trpkostí, „vypadá to se mnou po čertech špatně. Ale moc let jsem bránil hranice své říše a nad Danielem Morganem a celým jeho rodem jsem pokaždé znovu zvítězil.

Jednou jsem k Morganům jel úplně sám, vyvolal Daniela ven a tak jsem ho ztloukl, že byl vyřízený na několik týdnů. A všichni ti jeho se dívali, jak jim dělám z jejich pána málem mrzáka. Se smíchem jsem potom zase odjel, a protože to byl poctivý boj a Morganové jsou hrdí, nikdo z toho plemene po mně ani nevystřelil. Ale jejich nenávist ke mně ještě vzrostla, a jak jsem ležel se zraněnou nohou, zaútočili. Přišel jsem jejich přičiněním teď už o třicet až čtyřicet tisíc kusů dobytka a zabrali mi pořádný díl pastviny. Jsem bezmocný, protože můj hlavní předák, kterému jsem důvěřoval, mě zradil. Teď jsem na tom tak, že svým lidem nemohu dát jediný příkaz.

Můj ranč vede Patrick McRae, a jestli ho propustím, tak odejdou i všichni ostatní jezdci s ním a stanou se z nich zloději dobytka, kteří budou krást z mého stáda ještě víc a tím ještě víc uvolňovat pastvinu pro Morganovy. Patrick McRae mě nenávidí. Měl jsem mu totiž původně dát Vicky za ženu. Ale jak můžu dát děvče, jako je Vicky, za manželku takovému netvoru? Patrick McRae je jako medvěd! Sloužil mně dobře a jako zdravý jsem jej dokázal stále pevně držet na uzdě. Ale teď mě nenávidí. Vyklouzl z mých otěží. Dělá si s mým majetkem co se mu zlíbí. Strojí Vicky úklady a denně ji ponižuje. A kdybych jej chtěl vyhodit, tak by to šlo jen s použitím násilí, a o ranč Vozové kolo bych v tom případě přišel úplně. Pět set mil dokola tu není člověka, který by pro mě bojoval proti Patricku McRaeovi a jeho smečce.

Dříve mě všichni poslouchali. Teď jsem ale mrzák, pro ně nula. Potřebuji pomoc! Potřebuji pomoc od mužů, co jsou ještě větší ďáblové než Patrick McRae, kteří umějí bojovat. Znal jsem vaše otce, a vím, že jste jako oni, bojovníci!“

Odmlčel se a těžce oddychoval. Na hrubém obličeji se mu leskl pot.

Ringo Lumate se divoce rozesmál.

„Tak on už napolo v pekle žije! Nechme ho hezky smažit! Vždyť nemusíme dělat nic jiného než jej přitom pozorovat. Věc našich otců zradil. K čertu s ním!“

Ringo Lumate se chtěl vrátit ke svému koni, ale Larry Stonebay jej zadržel. „Počkej ještě, Ringo,“ řekl prosebně.