John Kirby

Můj bratr Johnny

Z německého originálu Duell der Stolzen

přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2047-1 (epub)

ISBN 978-80-279-2048-8 (mobi)

Ostrým cvalem jsme přijeli do Yellow Butte. Viděl jsem pestrou, girlandami zdobenou fasádu saloonu Alhambra na druhém konci ulice. Přicválali jsme k němu. Těsně před schody saloonu otec zastavil tak, že jeho kůň se vzepjal.

Před saloonem seděl v houpacím křesle starý, šedivý muž. Přestal se houpat, když nás spatřil.

Můj otec se sklonil a ze sedlového pouzdra vytáhl pušku. Nebyla to winchestrovka, kterou nosil vždycky, když vyjel na pastviny, ale brokovnice parkerovka, jejíž hlavně byly zkrácené.

„Chipe, je Valance uvnitř?“ zeptal se otec starého muže v houpacím křesle.

Muž přikývl.

„Pak běž dovnitř a řekni mu, že s ním chce mluvit Ben Wyatt! Ať přijde sem a vezme s sebou pušku, kterou zastřelil Abea Leatherhama! A ať si pospíší!“

Shrbeně jsem seděl ve svém McClellanově sedle, uzdu jsem držel v levé ruce a pravou jsem měl těsně nad pažbou revolveru.

Zatímco jsme čekali, pozoroval jsem otcovu tvář. Byla strnulá a zachmuřená. Pouze v očích měl život. Viděl jsem v nich jiskry.

Zpříma seděl v sedle a pažbu parkerovky měl opřenou o pravé stehno. Za námi stálo v půlkruhu sedm našich jezdců.

Vzhlédl jsem, když zavrzaly lítací dveře saloonu.

Z přítmí sálu vyšel na verandu muž s brokovnicí v pravé ruce.

Caleba Valance jsem znal od vidění. Nikdy jsme spolu zatím nemluvili.

Byl vůdcem osadníků v okrese Sutton a byl mohutný a vysoký skoro jak můj otec. Nosil osadnické šaty, tmavé manšestrové kalhoty, kostkovanou bavlněnou košili a kabát. Na hlavě měl plochý stetson, na nohou střevíce. Za pasem nosil revolver.

Za ním ze saloonu vyšli další dva muži. Oba jsem je znal. Byli to Bascomb a Cartwright. I oni byli ozbrojení.

Valance přišel až ke schodům, zastavil se, zvedl pušku a opřel si její pažbu o bok. Byl opilý, ale ne dost na to, aby špatně viděl.

„Podívejme, Ben a Brack Wyattovi,“ řekl. „Co po mně chceš, Wyatte?“

„Před dvěma hodinami za mnou přijel jeden z mých jezdců a řekl mi, že viděl, jaks zastřelil Abea Leatherhama, Valancei. Muselo ti přece být jasné, že přijedu.“

Viděl jsem, jak Valanceovi cuká v koutcích úst, a bezděky jsem sevřel pažbu koltu.

„Tvůj jezdec se pokusil zničit plot, který jsme natáhli kolem naší půdy,“ odvětil Valance.

„Tůně, které jste ohradili, nepatří k vaší půdě,“ namítl můj otec. „Leží na volné pastvině. Leatherham a Turk měli příkaz ten plot zničit. Na volné pastviny ostnatý drát nepatří.“

„Ostnatý drát bude tam, kde ho chceme mít,“ opáčil Valance. „Každý z tvých mužů, kterého v budoucnu najdeme na naší půdě, koupí kulku. Drž si dobytek na svých pastvinách a snaž se s námi vycházet po dobrém, rozumíš?“

„O tom rozhodne smírčí soudce v Sonoře,“ řekl otec a postavil se ve třmenech.

„Smírčí soudce ví, kde mě může najít,“ přidušeně odvětil Valance. „Žádný soud na světě mě neodsoudí, jenom jsem chránil svůj majetek. Leatherham sáhl po koltu jako první, když mě uviděl. Akorát jsem byl rychlejší než on, Wyatte. Jeď pryč! Toto není tvé město.“

„Tou puškou, kterou držíš v ruce,“ zeptal se otec, „jsi zastřelil Abea?“

„Raději se drž stranou, Wyatte,“ řekl Valance tak tiše, že mu téměř nebylo rozumět.

„Naše půda je naše půda. Všichni osadníci v Sonoře podepsali žádost úřadům, aby nám sem poslali federálního marshala.“

Otec jen opakoval svá slova: „Chci vědět, zda ta zbraň, kterou držíš v ruce, je ta samá, kterous zastřelil Abea, Valancei. Vezmi si svého koně a jeď s námi za marshalem do Sonory. – Dost! Nech tu pušku, kde je.“

Valance strnul.

„Nějak moc ti to mluví, Wyatte. Pročs sem přijel? Nechceme vás tu. Zmizte!“

Otec zvedl levou ruku. Jezdci, kteří stáli za námi, pomalu přijeli blíž.

„Odvedeme tebe a tvé lidi do Sonory,“ řekl a sklonil ruku. „Odhoď zbraň, Valancei, a…“

V tom okamžiku Valance zmáčkl spoušť parkerovky. Napětí na něj bylo příliš velké.

Vytáhl jsem kolt a v té samé chvíli můj otec zvedl svého ryzáka na zadní.

Valanceova brokovnice zaduněla a do té rány se ozval druhý výstřel, z otcovy pušky.

Valance to koupil a byl odhozen na lítací dveře saloonu.

Ryzák zařehtal a skácel se na zem. Sekané olovo z Valanceovy brokovnice ho trefilo do hrudi.

Valance se zhroutil na podlahu. Pootočil jsem cayusa a zvedl kolt. Bascomb a Cartwright též sáhli po koltech, ale to už jsem měl dlaň na pažbě koltu. Byl jsem o pár zlomků vteřiny rychlejší než oni. Má kulka zasáhla Bascomba do levého ramene.

Viděl jsem, jak se otočil, a slyšel jsem výkřik.

Pak se ozvala další rána. Cartwright stál se zvednutým revolverem na chodníku a mířil na mě.

Nad ulicí se vznášel kouř.

Vypálil jsem na Cartwrighta, ale v té samé chvíli jsem pootočil cayusa stranou, takže jsem osadníka minul více než o yard. Tu začali střílet naši jezdci. Když jsem otočil koně, viděl jsem, jak se Cartwright pomalu sesunul na zem. Jeho kolt ležel na verandě.

Bascomb se opíral o stěnu saloonu a držel se za levé rameno. Mezi prsty mu protékala krev. Jeho tvář byla bledá.

Slezl jsem ze sedla a šel k otci. Levou nohu měl zaklíněnou pod koněm, ale dokázal se vysvobodit sám, když jsem mu chtěl pomoci.

„Dej mi pušku!“ řekl.

Sklonil jsem se, zvedl parkerovku a podal mu ji.

Bascomb zbledl, když na něj namířila brokovnice.

„Poslouchej,“ řekl můj otec. „Odvez Valance a Cartwrighta odtud a děkuj Bohu, že jsi ještě naživu! Jeď ke svým lidem a řekni jim, že žádné ploty na našich pastvinách nestrpím! Jestli mě chcete odříznout od vody, pak budete muset tvrdě bojovat. Mám na své straně pětadvacet jezdců a zákon. Byl jsem tu dřív než vy.“

Pomalu sklonil pušku, otevřel hlavně a vytáhl z nich dvě nábojnice. Potom hlavně zase zavřel a aniž by na mě pohlédl, řekl: „Bracku, potřebuju koně. Tady je všechno vyřízené. Pojedeme zpátky na ranč.“

***

José, náš mexický sluha, nám vzal koně, zatímco kovbojové odjeli ke své noclehárně. Bílá fasáda domu postaveného ve španělském koloniálním stylu v červnovém slunci doslova svítila, když jsme kráčeli patiem a arkádou.

„Kde je Johnny?“ zeptal se otec, když jsme vešli dovnitř.

„Seňor Juan není doma,“ řekl sluha.

Šel jsem k velké vyřezávané skříni a otevřel ji.

„Whisky?“ zeptal jsem se.

„Já už s těmi osadníky zatočím,“ řekl otec. „José! José! K čertu, kde vězíš? Přines džbán se studenou vodou.“

Vzal jsem láhev whisky a dvě sklenice a šel ke stolu.

„Přines tři,“ řekl otec. „Johnny tu musí být každým okamžikem.“

Cítil jsem, že mě pozoruje, když jsem se zase vrátil ke skříni.

„Vůbec jsem nevěděl, že umíš zacházet s koltem,“ řekl, posadil se do křesla a pohlédl na mě. „Kdes ho vzal?“

„Koupil jsem ho v Sonoře,“ odvětil jsem.

„Neměl jsem tě brát do Yellow Butte,“ řekl po chvíli.

„Proč?“

„Měl se mnou jet Johnny. Jenže ten se válí v Sonoře s ženskýma.“

Posunul jsem k němu sklenici s whisky.

„Vodu,“ stroze řekl. Dolil jsem mu. Napil se.

„Mám ti něco říct?“ začal. „Tady jsem kdysi začínal a nenechám si tu půdu vzít pár ničemnými osadníky.“

Vzal jsem svou sklenici a šel ke krbu. Opřel jsem se o něj.

„Slyšels, co Valance říkal o federálním marshalovi?“

„Já se žádného federálního marshala nebojím.“ Otec panovačně hleděl ze dveří.

„Strhneme ty jejich ploty. A když zastřelí naše lidi, najdeme ty vrahy, tak jako jsme našli Valance.“

„Bylo to nutné?“ zeptal jsem se. „Mohli jsme přece…“

Otočil se a přivřenýma očima pohlédl na mě.

„Ty snad ani nejsi Wyatt. Viděls přece, že střílel jako první.“

„Věřil, že nemá jinou možnost,“ namítl jsem. „Myslíš, že osadníci to nechají jen tak?“

„Jen tak?“ Udiveně na mě pohlédl a šel k baru. „Tato země patří mně. A nevzdám se jí. Ty nevíš, co pro mě znamená. Občas si říkám, co jsi vlastně zač.“

„Možná děláš chybu,“ řekl jsem. „Tenkrát, kdyžs začal rančeřit, se psal rok 1856. Od té doby už uplynulo pětadvacet let, otče. A…“

„Už jednou jsem ti řekl, že mi nemáš říkat otče. Jsem pro tebe Ben! Nebo o tom nevíš?“

„Tak dobrá – země, ve které žijeme, se od té doby změnila. I my se musíme změnit, pokud nechceme zahynout.“

„Narodil jsem se tu,“ odvětil. „Texas se změnil stejně tak málo jako já. Tento kraj patří mně, já jsem ho bránil proti Mexikánům, banditům, Kiowům a Yankeeům. Vím, že nejsi jako já. Tys pro to nikdy neměl pochopení.“

„Samozřejmě že pro to nikdy neměl pochopení,“ ozvalo se za námi.

Do dveří padl stín. Vzhlédl jsem.

Byl to Johnny.

Můj bratr tam stál v prostém honáckém oděvu s koltem nízko u pasu a plochým texaským kloboukem v ruce. Vlasy mu visely do čela. Pohledem těkal mezi mnou a otcem.

„Bratr Brack násilí nikdy neměl rád,“ řekl.

Usmál se a v tom úsměvu bylo víc cynismu, než jsem kdy viděl v jeho tváři.

Nedokázal skrývat svou averzi vůči mně – většinou se o to ani nesnažil.

„Brack říká: Milujte se,“ dodal a přišel blíž. Jeho ostruhy na dlažbě tiše cinkaly. Hodil svůj klobouk na stůl a nalil do třetí sklenice whisky.

Potom postavil láhev zpátky, posadil se na okraj stolu a zvedl sklenici. „Připíjím na tebe, Bracku.“

„Kdes byl?“ zeptal se otec.

Johnny neodpověděl. Napil se a pohlédl na mě přes okraj sklenice.

Otec vstal a odsunul křeslo. Byl o hlavu vyšší než Johnny, který byl zhruba tak vysoký jako já.

„Tys byl znovu v Sonoře?“ Johnny postavil sklenici na stůl.

„Zeptej se jeho!“ Kývl sklenicí na mě.

„Zeptej se ho na tu malou holku u Nelly McPhersonové.“

„Nelly McPhersonové?“

„Jo,“ protáhle řekl Johnny. „To je veřejný dům na Front Street. Patří Nelly McPhersonové. Neříkej mi, že ji neznáš, Bracku. Tos už zapomněl na Eve St. Clairovou? Nechává tě pozdravovat.“

Otec mlčky stál vedle Johnnyho.

Johnny se na mě usmíval. Tak se usmíval jen na mě. Jeho oči při tom zůstávaly chladné.

„Možná nám řekneš, odkud ji znáš,“ vyhrkl. „Tu sladkou, malou Eve St. Clairovou.“

„Kdo z vás chodí do toho bordelu?“ zeptal se otec. „Jestli nemáte dost práce, klidně vám přidám.“

Johny se postavil, odepnul si ostruhy a opasek a hodil vše sluhovi, který právě přišel.

„Každý se baví, kde může,“ řekl. „Já v Sonoře, vy v Yellow Butte.“

Otec na něj pohlédl úkosem.

„Takže v Sonoře už se o tom ví?“

„Jeden z osadníků byl u sonorského marshala a pověděl mu, že Ben Wyatt a jeho jezdci zastřelili v Yellow Butte Valance a Cartwrighta a poranili Bascomba. Myslím, že marshal se tu brzo objeví. Předjel jsem ho v kopcích. Pročs mi neřekl, že chceš do Yellow Butte? Měls vzít mě a ne Bracka. Na takové akce potřebuješ lidi, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“

„Brack umí zacházet se zbraněmi,“ zamumlal otec. „Ne tak dobře jako ty, ale umí to. Poranil Bascomba.“

Johnny pokrčil rameny.

„Kdybys tu byl, jel bys s námi,“ řekl otec. „Ale ty radši ztrácíš čas v Sonoře. Nechci, abys tam jezdil. To není místo pro tebe. Teď na ranči potřebujeme každou ruku. Je sucho a musíme hnát stáda od jednoho pramene k druhému.“

Zapálil si.

***

***