KNIHY MARIE REJFOVÉ

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Josefína Divíšková

Kdo jinému jámu kopá

Komu straší ve věži

Kdo maže, ten jede

Kočka myši nenechá

Když se vosy vyrojí

Jako veš v kožichu

Kdo má pod čepicí a jiné povídky

Jak se vaří netopýři

Ebookové novelky

Kdo má pod čepicí

Kdo má za ušima

Samostatné knihy

Povídky smíchovské

Holubí dům

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Marie Rejfová, 2025

Cover Illustration © Dana Lédl – Myokard, 2025

Book Design © Veronika Kopečková, 2025

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2025

ISBN 978-80-7588-861-7 (epub)

ISBN 978-80-7588-862-4 (mobi)

PROLOG

Plzeň 1906

Okno cely soudní věznice propouštělo dovnitř jen málo světla. Julie seděla za stolem a bříškem ukazováčku mechanicky drhla místo, kam zaryla násadku pera.

„Mám počkat?“

Otočila se. Advokát zabíral téměř čtvrtinu samotky. Ona však vnímala jeho hřmotnou postavu a soucitný výraz jen stěží. Od té doby, co ji přivedli ze soudní síně, měla pocit, že se nedokáže pořádně nadechnout.

„Dopis vaší paní matce předám,“ ujistil ji se špatně skrývanou netrpělivostí. Jeho práce byla téměř u konce.

„Proč nepřišla?“ podařilo se jí ze sebe dostat. Zvuk vlastního hlasu jí zněl neosobně, cize – jako kdyby k ní nepatřil. Podobně vnímala věci a události, které kolem ní plynuly svým vlastním tempem. V momentě, kdy soudce zopakoval výrok poroty o vině a stanovil trest smrti, všechno se v ní stáhlo hrůzou a ona se odmítla vydat vytýčenou cestou.

„Cítí se vysílená,“ odpověděl. „Doktor Bělohlávek jí nařídil klid na lůžku.“

„Cítí se vysílená…,“ zopakovala po něm a odložila pero. Kolem krajiny břišní se jí zvedla vlna nevolnosti a hrozila, že se dostane na povrch.

„Dobře tedy.“ Vytáhl z kapsičky saka cibulové hodinky. „Musím jít. Věc je postoupena dále. Nyní budeme doufat v udělení milosti.“ Odkašlal si a zabušil na dveře cely. „Aha. Máte návštěvu. Na shledanou.“

Hráz se protrhla. Julie zvrátila hlavu dozadu a z úst se jí vydral nářek. Nakumulovaný strach se proměnil v proud hysterie. Kdosi ji chytil kolem ramen, ale ona se zmítala jako zajíc chycený do pytlácké smyčky. „Nechci umřít, nechci!“

„Š, š…,“ konejšil jí hlas. „Š…“

„Nechci!“

„Klid, no tak, děvenko zlatá…“ Cizí paže ji držely pevně.

„Berto!“

„Jsem tady.“

Julie ucítila důvěrnou vůni petržele a zabořila obličej do ženiných prsou. „Nechci umřít,“ štkala. „Nic jsem neudělala. Nechci umřít.“

„Bude dobře.“ Ruce ji pohladily po vlasech. „Už bude dobře.“

ČÁST PRVNÍ

Plzeň 1896

1.

Místo u vikýře Julie objevila přesně vden svých jedenáctých narozenin. Stěna komínu spolu snaskládanými fošnami a nepoužitými taškami vytvořily prostor akorát tak velký pro tajnou skrýš, o níž věděli jen holubi, kteří hřadovali kolem kulatého okna. Tato strana půdy sloužila jako skladiště a hrozilo minimálně, že by sem někdo zdomu zavítal. Prádelní šňůry se táhly dál u vchodových dveří a služebná Líba byla všechno možné jen ne bystrá osoba. A cejchy ji zajímaly ještě méně podobně jako stará vosí hnízda a myšince vzaprášených koutech pod střechou. Avšak pro Julii skrýš znamenala požehnání. Mohla si sem nanosit věci, které by útlocitná mamá vjejím dětském pokoji nesnesla, a současně sledovat ruch na Klatovské třídě.

Město doslova rostlo před očima. Tam, kde ještě před pár lety byla jen udusaná cesta lemovaná stromy a poli původních zemědělských usedlostí, dnes rostla moderní zástavba. Tovární komíny dávno překonaly počet kostelních věží, železnice spojila Plzeň se zbytkem západních Čech třemi různými směry, do města si našla cestu elektřina a obyvatel přibývalo.

Julie zostřila zrak. Papá touto dobou přijížděl domů na oběd a od Radeckého náměstí se krohu Klatovské a Bolzanovy ulice pohybovalo hned několik povozů, ale žádný znich nebyl nájemní drožkou. Zklamaně si dřepla na starý kufr, jehož zrezlé zámky odmítaly povolit, vzala do rukou skleněný tuplák a postavila ho do cesty slunečním paprskům zachyceným vikýřem. Pijavice ležela u dna a nehýbala se.

„No tak.“ Julie zakvedlala sklenicí, voda vyšplouchla ven, avšak živočich nejevil jakékoliv známky života.

Věděla přesně, co to znamená – další výpravu do ložnice rodičů. Vjejím předpokoji, který využívali jako převlékárnu a šatnu, se nacházela průhledná nádoba spijavicemi. Doktor Bělohlávek je přinesl předchozího dne, aby mohl mamá ulevit od návalů horka a migrén, a Julie se pohotově chopila příležitosti získat novou společnici. Myši a hřadující holubi nemohli takovému pokladu konkurovat. Jenže teď… Julie obrátila tuplák vzhůru nohama. Pijavice přistála na podlaze. Julie si klekla a šťouchla do slizkého tělíčka ukazováčkem. „Fuj!“ oklepala se. Natáhla se pro kousek ulomené omítky a odmrštila mrtvolku do tmavého kouta. Už jí byla kničemu.

Na svatém Bartoloměji začala odbíjet dvanáctá a to znamenalo, že má sotva pár minut, aby se nenápadně vyplížila pryč způdy a dostala se do přízemí, než ji začne shánět mamá. Přešla po špičkách ke dveřím a vykročila ven. Někde dole bouchly dveře a vstupní halou se rozlehl otcův hlas. Mamá se objevila na schodišti vprvním patře a Julie uskočila od zábradlí.

„Líbo, kde je Julinka?“

„Nemám anung, milostivá paní!“

„Najděte ji a přiveďte do salónu.“

„K službám.“

Julie počkala, až služebná vystoupá do druhého patra, kde se nacházely ložnice určené ke spaní, a seběhla dolů.

„Julie!“

Nehleděla na mamá a vběhla do salónu za otcem. „Papá!“

Zvedl před sebe paži.

Věděla, že nemá rád, když se na něj přilepí, proto včas zabrzdila.

„Můžu si sednout vedle tebe?“ Ukázala na čelo stolu. Jednou, když byla mamá nemocná, jí otec dovolil, aby si při jídle přisunula židli kněmu.

„Máš mokré šaty,“ řekl.

Na hrudi jí zastudilo.

Mamá si ji otočila ksobě. „Co jsi dělala, prosím tě?“

Matka byla krásná. Vždycky si dokázala moc hezky upravit vlasy. Měly stejně zlatou barvu jako její, jenomže ji česala Líba, a ta zvládla jen obyčejný cop nebo zaplést do pramínku stužku.

„Julie?“ Pevně semknuté plné rty se snažily o přísnost, hnědé oči pod světlým obočím však mamá usvědčily ze lži.

Nadechla se. Ve svých jedenácti letech sahala matce akorát kpoprsí. Bylo měkké a pod béžovou halenkou vyšněrované do krajnosti. Kolem krajkového fiží sbroží ve tvaru motýla se vznášela neodmyslitelná květinová vůně.

Julie pokrčila rameny a obrátila se zpět kotci. „Tak můžu, papá?“

„Ne,“ odvětil. „Neodpověděla jsi matce.“

„Coby,“ zamračila se Julie a trucovitě se posadila na své místo. „Myla jsem si ruce před jídlem, jak mám nakázáno.“

Okamžik na ni hleděl. Potom přistoupil ke své ženě a odsunul židli, aby si na ni mohla sednout.

„Jiří.“ Odměnila se mu úsměvem.

„Růžičko.“ Políbil ji na spánek.

Julie si snad milionkrát zkoušela představit, jaké by to bylo, kdyby se otcova bradka a knír dotkly její kůže. Jednou, když papá usnul během nedělní siesty na lenošce v pracovně, se k němu připlížila a dotkla se jeho tmavých vousů. Pár znich mělo už stříbrnou barvu a ona se rozhodla otce těchto nevítaných příznaků staří zbavit. Škubla, papá zařval a ona definitivně přišla o možnost pokus zopakovat.

„Kručí mi vbřiše.“ Natáhla se pro zvonek, a dřív než mohla mamá zareagovat, zacinkala. „Líbo!“

„No tak!“ okřikl ji otec.

„Však už tu měla být,“ pronesla smířlivě mamá. „Vývar se musí jíst horký.“

„Vývar?“ ohrnula nos Julie. „Zase?“

„S játrovými knedlíčky,“ vynesla trumf mamá.

Julie se zašklebila.

„Taková polívka dává sílu, jemnostslečno. To vám poví každá šestinedělka.“ Před papá přistála ozdobná terina a růžolící služebná se jala nalévat polévku.

„Jen trochu,“ připomněl se rychle.

„A taky každej, kdo má velký tělesný vydání.“ Nalila mu vrchovatě.

Ač byla služebná Libuše Kovářová prostšího ducha, měla názor úplně na všechno. Neštěstím ale bylo, že ho uplatňovala vnejméně vhodnou chvíli.

„Papá chtěl málo!“ zvolala Julie.

„Dyť jo, milostslečno.“ Líba si shrnula rusý pramen vlasů pod krajkový čepeček a servírovala mamá. „To je pro mužskýho, jako když plivne.“

„Líbo,“ promluvila kní mamá káravým hlasem, „nechoďte mi tu neupravená. A nechte si poznámky do kuchyně.“

„Ano, milostpaní.“ Libuše hodila širokými boky a odešla.

„Jednou mi stou holkou dojde trpělivost a propustím ji,“ pravila mamá. „Bůh je mi svědkem, že to tak je.“ Ochutnala polévku a odložila lžíci. „Studená.“

Julie ji napodobila.

„Není to tak hrozné,“ poznamenal papá, zatímco svědomitě polykal.

„Ta tvoje shovívavost, drahý,“ vzdychla mamá. „Jak dokážeš být přísný kdělníkům na stavbě, tak co se týče služebnictva, chybí ti tvrdá ruka.“

„Když špatně postavím dům, Rosalie, spadne lidem na hlavu,“ řekl vážným hlasem. „Studená polívka nikoho nezabije. A co se týče mé shovívavosti, pamatuju si dobu, kdy jsi za ni byla ráda.“

Mamá zrudla a kapesníčkem si setřela neexistující smítko vkoutku úst.

Papá zjihl. „Ale tu polévku sněz, Růžičko. Potřebuješ sílu.“

Julie netušila na co. Celodenní aktivity mamá se točily kolem řízení domácnosti, návštěv známých a čtvrtečních schůzek dam vhotelu Waldek. Nejtěžší práci, kterou ji viděla dělat, bylo psaní dopisů a sestavování seznamu, co má služebnictvo koupit.

„Mluvil jsem sprofesorem Strnadem,“ prohlásil papá. „Doporučil mi, aby Julie vzáří nastoupila na vyšší dívčí.“

Mamá otevřela pusu a potom ji zase zavřela.

„Profesor Strnad je kapacita a většinu učitelů tam osobně zná,“ pokračoval. „Bude to tak nejlepší.“

„Myslela jsem,“ odkašlala si, „že bychom Julince najali soukromého učitele – až by za tři roky dodělala měšťanku.“

„Nežijeme ve středověku, drahá,“ zamračil se. „A nezapomínej, že jako člen městské rady musím jít příkladem. Julie bude chodit na veřejnou střední školu, jinak si ve městě neškrtnu. Jako radní i jako stavitel. Taková je už holt doba.“

Julie přelétala pohledem zjednoho na druhého. Nevadilo jí chodit do školy. Naopak, ráda četla a zajímala se o nové věci. Důležité bylo, že se papá stará. Vyslala kněmu zářivý úsměv.

„Hilda Brunswicková pošle dceru do Vídně na soukromé lyceum…,“ nevzdávala se mamá.

„Hilda Brunswicková neřekne slovo česky,“ opáčil.

„Pořád ta politika,“ odfrkla si.

Papá na ni okamžik hleděl a potom se natáhl pro zvoneček. „Co máme dál?“

„Šnicl sbramborem,“ odpověděla mamá.

„Aspoň že tak.“

2.

Asi o týden později se Julii podařilo získat další pijavici. Odnesla si ji na půdu a teď ji se zájmem studovala. Tahle byla větší a prudce sebou zmítala, kdykoliv dívka zatřepala sklenicí.

„Jsi škaredá.“ Přilepila tvář na sklo. Pijavice ji stejnou měrou fascinovala i odpuzovala. Nechápala, jak si někdo může dát dobrovolně něco takového na tělo.

Postavila sklenici na podlahu. „Něco pro tebe mám.“

O kus dál ležel holub. Mlátit křídly přestal už předchozího dne, kdy na něj Julie převrátila železné síto na písek. Od té doby se nehýbal. Nadzvedla kovové vězení a sáhla pro ptáka. Škubl nohama a pokusil se natáhnout letky, ale pevně ho sevřela.

„Ale no tak,“ pronesla chlácholivě. „Až tě nebudu potřebovat, tak tě zase pustím.“

Cítila, jak mu buší srdce. Korálkové oko těkalo ze strany na stranu. Foukla do tmavošedých pírek na hrudi. „Neboj se, maličký… ššš… šš…“

Klečíc sevřela holuba mezi kolena a svyplazeným jazykem a dvěma připravenými klacíky vylovila pijavici zvody. Položila ji na ptáka, avšak na hladkém peří nedokázal tvor přísavky uplatnit, a tak sklouzl ze svého hostitele. Julie několikrát pokus zopakovala. Snažila se prsty rozhrnout pírka, ale jednou rukou nedokázala kroutící se pijavici nabrat. Začínala ztrácet trpělivost. Studené kapky vody pronikly peřím a vyburcovaly apatického holuba kodporu. Hubená dívčí kolena neměla šanci ptáka udržet. Vyprostil se ze sevření a sjedním roztaženým křídlem se roztočil jako korouhvička, druhé táhl za sebou.

„Už vás mám akorát tak dost!“ rozčilila se. Nabodla pijavici na klacík a hodila ji k mrtvé kolegyni mezi harampádí. Holuba popadla za křídlo a vystrčila z vikýře. „No tak si leť!“

Potom si lehla na zem a sledovala zvířené částečky prachu vpruhu světla nad sebou. Tiše a zlatě se mihotaly a Juliinu mysl uváděly do klidu. Zavřela oči a přemýšlela, co snačatým odpolednem. Byl čtvrtek. Mamá se zkruhu svých přítelkyň hned tak nevrátí a papá jezdil domů až kvečeři. Mohla prolézat pokoje a otevírat šuplíky. Nakrucovat se před matčiným portrétem, zkoušet si její klobouky, nanést si na krk růžový parfém, votcově pracovně vyzkoušet telefonní přístroj a spustit strojek pozlacených stolních hodin. Avšak tohle všechno už dobře znala. Vdomě neexistovalo místo, které by Julie důkladně neprozkoumala. Kromě jednoho – kuchyně.

Důvodem nebyl její nezájem, ale pravý a nefalšovaný strach. Vkuchyni totiž pracovala osoba, které se odmalička bála – Berta Pichlerová. Jenomže dřív byla Julie ještě malá holka. Letos nastoupí na vyšší dívčí. Stane se z ní mladá slečna sdlouhou sukní a bude si moct na služebnictvo dupnout. Ona – Julie Šetnerová – se nehodlá zastavit před ničím.

Snově nabitým odhodláním opustila půdu a sešla do přízemí. Kuchyň zabírala velkou část zadního traktu domu. Vstupovalo se do ní zchodby, do které ústilo několik dalších dveří.

Nejbližší vedly dolů do sklepa, kde kvasilo zelí, skladovaly se zde potraviny, led a uhlí. Nic zajímavého. Vchladu a bramborách neměla zrovna zálibu. Druhými se vešlo do prádelny se žehlírnou. Okna vtěchto místnostech mířila do dvora stejně jako zeleně natřené dveře mezi nimi. Venku se nacházela klepadla na koberce, další šňůry na prádlo, zeleninová zahrada a několik mladých ovocných stromů. Nově stlučené králíkárny čekaly na první nájemníky a za řadou rybízů a angreštů za vysokým plotem vegetovalo hejno slepic. Julie zadní východ použila mnohokrát. Dloubala se vhlíně, sbírala brouky a provokovala kohouta. Ten se jí odměnil jizvami na zádech. Pamatovala si, jak křičela, když ji pták kloval za krkem. A také jak její utrpení skončilo, když Berta Pichlerová položila kohouta na špalek a usekla mu hlavu.

Pokoj Libuše Kovářové byl zamčený. Služebná často zdůrazňovala, že „žádnýmu cizímu do jejích soukromejch věcí nic nejni“. Avšak netrvalo ani měsíc a Julie do komůrky vlezla oknem ze dvora. Pamatovala si, jak šlápla přímo do Líbiny postele. Sklepla hlínu zpolštáře a sedla si na pelest. Na nočním stolku stál hrnek snedopitým mlékem a talířek plný drobků. Naslinila si prst a jeden ochutnala. Perník. Vtu dobu se u Šetnerových peklo na Vánoce a Líba si očividně přilepšila ke snídani, pomyslela si tenkrát a otevřela stolek.

Téměř okamžitě na ni vypadl svazek stránek vystřižených zčasopisu Světozor. „Karliččino štěstí, Její volba, Srdce láskou zkroušené,“ četla titulky. Mamá měla takového čtení plnou knihovnu a Julie něco málo potají prolistovala, ale osudy dívek „chudých, avšak počestných, všatech obyčejných, ale pečlivě vyspravených“ jí neimponovaly. Jako jedenáctiletá slečna nechápala jejich počínání. Podle jejího názoru byly takové hrdinky děsivě hodné a ještě víc hloupé. Přistihla se, že jim „trýzeň osudu“ přeje.

Líba se jim podobala pouze vrozenou přitroublostí, usoudila Julie, když otevřela služčinu šatní skříň. Halen a sukní zde bylo poměrně dost, ale většina znich měla potrhané lemy a nezalátané díry. Jediné ucházející musely být jen sukně a zástěry, které služebná nosila před mamá, dedukovala.

Toho dne nahlédla i do šuplíku se spodním prádlem. Nebyla vůbec útlocitná, co se týče pořádku, spíš naopak, ale nesourodá změť spodních kalhot a skvrnami posetých plátýnek různého stupně seprání jí sebrala chuť pokračovat. Pokrčila nos a chystala se tu ohavnost zabouchnout, když jí padl zrak na štůsek fotografií vykukujících zflekatých spodků. Údivem rozšířila oči.

Pánové vponožkách přichycených podvazky a blazeované dámy vnegližé se na snímcích nacházely vpozicích, o kterých do té doby neměla ponětí, že existují. Přišlo jí to legrační a smála by se nahlas, kdyby nezaslechla hluk zchodby. Jednu fotografii si vzala, ostatní hodila zpět a utekla oknem ven. Obrázek odnesla na půdu, kde ho vsunula mezi naskládané střešní tašky.

Nyní zbývaly poslední dveře. Na okamžik zaváhala, avšak vzápětí si vduchu vynadala – ona je Julie Šetnerová, dcera zámožného stavitele, kdežto Berta Pichlerová je pouze nájemní síla, která má to štěstí, že ji otec platí. Narovnala záda a stiskla kliku.

Do chřípí ji udeřila vůně kořenové zeleniny. Teprve pak spatřila hubenou postavu shrbenou nad kuchyňským stolem. Julie polkla. Netušila, co ji znervóznilo víc, jestli velký nůž, kterým ona osoba loupala celer, nebo protáhlý, vyzáblý obličej. Připomínal tvář dřevěné, raně středověké sochy – takové, u níž pozorovatel obdivuje zručnost starých řezbářů, ale kterou by si doma nevystavil ani za všechny poklady světa. A pokud ano, riskoval by, že si bohatství neužije zdůvodu pobytu vléčebně duševně chorých. Pichlavé oči, zahnutý nos, hluboké rýhy vrásek kolem úst a špičatá brada budily dojem, že na jednoho hledí sama smrt.

Julie pokročila dál do místnosti. Šedivě kropenaté dlaždice pokrývaly podlahu a jejich menší a jemně zelené příbuzné zdobily část stěny sněkolika vodovodními kohoutky. Velké smaltované umyvadlo sdvěma výlevkami zabudované do masivního mycího stolu bylo od proslulé značky Bartelmus. Nad ním byl namontovaný odkapávač na talíře a sušák na utěrky. Napojení na městský vodovod, police snejnovějšími litinovými mlýnky a strojky slihovými nádržkami, ozdobný sporák na uhlí s troubou a plynové osvětlení dávaly na vědomí, že stavitel Šetner na vybavení domu rozhodně nešetřil.

O to víc působil zjev Berty Pichlerové vtakové místnosti jako jedno velké nedopatření. Julie si ve svých dětských fantaziích představovala začouzenou kuchyni seželeznými háky zahloubenými do stropu, zkterých viselo oprýskané a ožehlé nádobí, bidlo se svazky bylin a pytlíky skdovíčím – nejlépe se sušenými netopýry a muchomůrkami –, a středobodem toho všeho byla pec velikosti vykrmeného Jeníčka. Místní čarodějnice však šla očividně sdobou.

Berta ustala vpráci. „Dveře.“ Hlas měla vyžilý, mdlý, bez jakéhokoliv zabarvení emocí.

Julie na ni úkosem pohlédla a přistoupila kjedné zpoliček. Všechny ty mlýnky, struhadla… „Au!“ sykla, když po nich přejela prsty.

„Zavírat bude starej Procházka?“

Julie si olízla kapičku krve zbříška prostředníčku.

„Hluchá,“ zavrčela Berta. „A mešuge k tomu.“ Hodila bulvu celeru do mísy a chopila se petržele. „Jděte si po svejch. Tady se pracuje.“

Julie nechala struhadlo a přiblížila se kBertě. Lopatky kuchařce čněly ze zad jak špičaté bóje. Nemohla být o moc starší než papá, ale kůže se jí na krku ošklivě krabatila. „Jste stará.“

„Ale za flígr vás chytit můžu,“ pravila Berta, aniž by se po dívce otočila.

„To byste si zkusila,“ dodala si odvahy Julie. Sledovala Bertiny kostnaté prsty, jež svíraly nůž. Pohybovaly se zručně. Zkořene petržele odkrajovaly jen tenkou vrchní slupku.

„Však bať. Otravný slečinky vynáším zkuchyně vzubech.“ Kuchařka vycenila zažloutlý chrup.

„To by papá neslyšel rád,“ zhoupla se na patách Julie. Bylo načase ukázat, kdo je tady pán a kdo kmán.

„Jak ho znám, bylo by mu to putna,“ prohlásila Berta.

Julie sevřela rty. Opřela se rukama o desku stolu a sykla: „Letěla byste na dlažbu. Na minutu!“

Dřív než mohla Julie ucuknut, Berta uchopila dívčiny tváře mezi palec a ukazováček. „Jako ten holub? Co?“

Julie rozevřela oči. Je možné, že by Berta znala její pozorovatelnu za vikýřem? „Starejte še o šebe!“ zašišlala vbolestivém sevření.

„Však jo,“ odvětila Berta, „ale když už musíte trápit zvířata, tak je laskavě neházejte lidem na hlavu. Rozumíte?“

Julie se jí vytrhla. „Můžu si dělat, co chci!“ Bázeň se vní mísila shněvem, ale byla rozhodnutá neustoupit.

VBertině tváři se nepohnul ani sval. „Jestli si tohle myslíte, tak se dejte na modlení.“

Měřily si jedna druhou.

„A helemese, jemnostslečinka je tady. Já si říkala, kdo to tady mele pantem.“ Příchod Libuše Kovářové nezmírnil napětí, jež panovalo nad kuchyňským stolem, alespoň však umožnil Julii zaměřit svou pozornost na někoho jiného. Berta byla silný soupeř a čelit jí déle znamenalo přivodit si strnutí šíje.

„Starej se o svý!“ prskla Julie.

„Však jo.“ Líba potáhla. „Zase tahle polívka? Každýmu už leze krkem.“

„Pán přikázal, tak vařím.“ Berta sáhla do košíku pod stolem a začala loupat cibuli.

„Stejně jí to nepomůže.“ Zavrtěla hlavou služebná.

„Řekl prorok Jeremiáš,“ ušklíbla se Berta. „Podej mi pekáč.“

Líba otevřela skříň snádobím. „Jeden nemusí bejt učenej, aby věděl, jak to dopadne. Třikrát to šlo ven, tak co by chtěla po čtvrtý?“

Berta mrkla na Julii. „Třeba další děcko?“

Julii to trvalo jen chvilinku, než se náznaky a střípky posledních týdnů složily vjedno velké poznání. Papá nebude mít jen mamá a ji. Vdomě se objeví mimino, které si urve těch pár okamžiků náklonnosti jen pro sebe!

„Vraťte se do salónu, slečno,“ řekla Berta.

Julie stála jako přikovaná. Krev jí šuměla ve spáncích. Nejraději by zabořila palce do té škaredé tváře!

„Paní je tu jako na koni,“ vzpomněla si Líba a ťukla se do čela. „Potřebuju teplou vodu na to její mazání!“

Berta mávla za sebe. „Na sporáku.“

„Je mi ztěch mastí šoufl,“ hudrovala Líba. Stáhla ze sušáku utěrku a odklopila poklici velkého kameninového hrnce. Trochu vody odkáplo na rozpálený plát a odsyčelo ke stropu. „Táhnou se jak nudle. A ty fleky. Kdo má furt ty hadry vyvářet.“

„Lepší masti než špinavý spoďáry,“ usadila ji Julie.

Berta se zasmála. Prázdnota vjejím hlase byla ta tam.

„No dovolte, slečno,“ pohoršila se Líba. „Při vší úctě –“

„Dobře ti to řekla,“ přerušila ji kuchařka. „Když ti to ještě nepřipomněl ten tvůj řeznickej cápek, musel někdo jinej.“

„Řehoř je solidní!“

„Jestli jako tvoje spodničky, do podzimu vezme kramle.“

Berta se očividně bavila, avšak Juliiny pocity byly opačného charakteru. Žaludek se jí svíral hněvem a bolestí. Nemohla však dopustit, aby jí před Bertou vyhrkly slzy. Nikdy ji tahle strašná ženská neuvidí plakat. Nikdy.

3.

U večeře nemluvila. Oči jí sjížděly kmatčinu břichu, a když rodičům došla trpělivost, nechala se vyhodit od stolu. Bylo to tak nespravedlivé. Papá se usmíval a laskal své Růžičce dlaň, zatímco ona – jeho dcera – měla pořád dokola polykat vývar. Každý kousek zeleniny jí připomínal Bertu, mastná oka zas Libuši a její omezenou škodolibost.

A zatímco přes okraj talíře sledovala otcovu šťastnou tvář, uvědomila si, že jediný, kdo prokoukl její nechuť kbudoucímu sourozenci, byla kuchařka. Osoba, která obývala nejzazší kout domu, věděla víc než vlastní rodina. Když stoupala po schodech do svého pokoje, sevřela její duši bezbřehá samota.

Noc její trápení ještě umocnila. Otevřeným oknem do místnosti proudil příjemný chládek, ale spánek kJulii nepřicházel. Převalovala se na lůžku, a zatímco na ni ze tmy zíraly nehybné oči panenek, hledala východisko, které neexistovalo.

Vstala a smetla hračky zprádelníku. „Nány pitomý!“ Kopala do porcelánových tělíček, dokud nezaujaly potupné místo pod skříní.

„Tak!“ pravila zadýchaně, ale sjistou úlevou. Situace vní vyvolala touhu nesmířit se sběhem věcí a stím rozhodnutím konečně usnula.

Po snídani se vyplížila zdomu a vydala se za otcem. Stavební firma Šetner a Brousek se nacházela ve třetím okresu vmístě, kde na dosud prázdných parcelách vznikaly nové obytné i průmyslové budovy. Julie tu cestu absolvovala několikrát smatkou. Věděla, že se musí držet na Klatovské třídě, projít kolem ošklivých zdí továrny Belaniových, dostat se po mostě přes trať, jít stále zkopce, a až spatří věžičku kostela, zahnout vlevo.

Slunce ještě zdaleka nevystoupalo knadhlavníku a ve vzduchu bylo cítit, že město a jeho obyvatele čeká horký den. Majitelé koloniálů vytahovali markýzy, aby zboží vystavené venku nedošlo vnastupujícím úpalu kúhoně, hostinští chystali venkovní posezení. Drožkáři a fiakristé parkovali na stinné straně ulice, zatímco si čekání na ryto krátili hovorem a kouřením. Koně stáli apaticky tyranizováni hmyzem. Julie každé zvíře, které míjela, dloubla do boku, ale vysloužila si jen netečný pohled nebo klepnutí kopytem o zem. Na rozdíl od jižní části Klatovské ulice, která se podobala spíše udusané venkovské silnici, byla ta směřující opačným směrem do středu města dlážděná a seširokými chodníky. Hrdě nesla jméno Ferdinandova třída.

Julie přidala do kroku. Čím víc se blížila kcíli, tím méně ji drtila frustrace zvčerejšího dne. Bude se svým papá, a kdoví, třeba bude mít otec dobrou náladu a vezme ji za ruku. Projde se sní mezi zaměstnanci a ona bude ke všem zdvořilá, jak se sluší.

Roh Husovy a Ferdinandovy poznala snadno. Věž svatostánku nebyla nijak vysoká, ale Julie si tohle místo pamatovala dobře. Matka tady obvykle čekala na svou přítelkyni Hildu. Papá nechtěl, aby mamá chodila do německého kostela. Jako každé město na českém území se i Plzeň potýkala sodvěkou řevnivostí mezi německými a českými zájmovými skupinami. Češi se cítili být Vídní odstrkováni na druhou kolej a finanční a jazykové protežování německých spolků nesli těžce. A i když vliv česky mluvících občanů ve vedení města na konci devatenáctého století sílil a národnostní otázku pozvolna vystřídaly požadavky nově vzniklých levicových stran, vlastenectví zůstávalo vizitkou vlivných mužů.

Nejinak tomu bylo i u Jiřího Šetnera. Zakládal si na svém češství a nezabránily mu vtom ani výnosné obchodní styky sněmeckými zákazníky. Politiku a podnikání tedy alibisticky oddělil tlustou čárou a manželčiny styky pojímal jako nepříjemnost, která se ale může hodit. Jenomže Frau Brunswicková mu lezla na nervy. Byl přesvědčený, že slepičí mozek musí být výkonnější mechanismus, než jaký měla tahle nesnesitelná Němka. Nedokázal pochopit, jak může jeho milovaná Růžička v takové společnosti vydržet. Nicméně respektoval přání své ženy, ale prosadil si, že modlit se bude jeho choť jinde.

Proto pokaždé seděly mamá s Julií vdrožce, dokud farář nevyprovodil Frau Brunswickovou přes posvěcený práh do všedního světa. Potom se vydaly na korzo do sadů. Julie poslouchala matčinu špatnou němčinu a dumala, jak si procházku zpestřit. Obvykle vymyslela nějakou lumpárnu a mamá snahu o Juliino společenské vzdělání vždy na nějaký čas vzdala. Zpravidla do doby, než Julie provedla něco horšího.

Šetnerovo stavebnictví se nacházelo na konci řady činžovních domů. I tady se mohutně budovalo. Pokřikování zedníků na lešení doprovázelo kovové řinčení znedaleké továrny na stroje. Otevřená dvoukřídlá vrata odhalovala pohled do prostorného dvora. Vedle vyrovnaných komínů cihel a tašek stál přístavek k uskladnění prken a latí, o kus dál dva muži nakládali na vůz pytle scementem a třetí zapřahal pár mohutných valachů. Jeho počínání sledoval tlustý chlapec vpumpkách a sáčku.

„Jděte krapet dál, mladej pane!“ křikl vozka.

Klučina zacouval, ale narazil do hromady písku a žuchl do něj.

Julie vyprskla smíchy a vydala se kněmu. „Nemehlo,“ uctila ho přívlastkem, zatímco se snažil dostat na nohy.

Zrudl. Ze skrání mu stékal pot a vsakoval se do límečku.

„Potíš se jak –“

„Vašíku!“ zahalekal mužský hlas zokna vpřízemí. „Nepřekážej tam!“

„Pašík!“ vypískla Julie. „Vašík Pašík!“

Chlapec si oprášil zadek a rozeběhl se do domu. „Je tu nějaká cizí holka!“

Okamžik po tom vyšel na dvůr kulatý muž. Vesta obleku mu obepínala široký pupek, hodinky na řetízku dodávaly jeho zjevu vážnost, kterou tratil na výšce. Tučný krk se mu na zátylku mohutně krabatil a pod bradou přecházel vnevzhledný lalok. Tvář měl rudou a sípavě dýchal.

Julie vykulila oči. Takhle tlustého člověka nikdy předtím nespatřila.

„Přeješ si, holčičko?“

„Julie?“

Pohlédla koknu. Papá si ji měřil přísným pohledem.

Zamávala mu.

„Á, mladá slečna Šetnerová osobně,“ zachrchlal jí do obličeje tlusťoch. „Copak jste nám, prosím pěkně, přinesla?“

Dech mu voněl po tabáku.

„Prosím pěkně vám nic,“ zapitvořila se. „Přišla jsem za tatínkem.“

„No to se podívejme,“ narovnal se. „Máte šikovnou dcerku, Šetnere.“

Papá vyšel na dvůr. „Co tady děláš, Julie?“

Ignorovala otcův přísný tón a chytla ho za ruku. „Budu ti pomáhat.“

Zvedl tmavé obočí.

„Já taky!“ Zdomu se vyloupl Vašík. „Taky budu pomáhat.“

„Cha, Šetnere,“ plácl se do břicha tlouštík, „máme to děti! Ale teď vážně, jděte si chvilku hrát, Vašíku.“ Mávl na muže, kteří nakládali cement. „Kolik toho tam ještě je, Říha? VNádražní stojí práce.“

„To je všechno, pane Brousek,“ odpověděl jeden zpracantů.

„Tak jeďte, ať se to hne.“

Muž hodil pytel na valník a vyskočil na kozlík. Druhý se kněmu přidal.

„A řekněte chlapům, že vsobotu jedeme celej den!“ křikl za povozem Brousek.

Julie vše sledovala a drtila otci dlaň.

„Snad se to hne,“ řekl. „Potřebujeme nahnat lidi na Lochotín.“

„Však bať,“ obrátil se kněmu Brousek. „Tyhle dělnický domky budou terno.“

Vašík si utřel nudli do rukávu. „Co je to terno?“

„Tvoje školné, synku,“ odpověděl mu a pokynul Šetnerovi, aby ho následoval do domu. „Podíváme se ještě jednou na plány, ať je všechno vrichtiku.“

Otcova ruka se vymanila zdívčího sevření. „Haprovala mi délka krokví, ale když ubereme na šířce, mělo by to pasovat.“

„Problém vyřešen.“

„Aby ztoho nebyly králíkárny.“

„Tak budou. Proletariát se přizpůsobí.“

Pánové vešli dovnitř a Julie osaměla supoceným Václavem Brouskem.

„Na co si budeme hrát?“ chtěl vědět Vašík.

„Hrát?“ Změřila si ho posměšným pohledem. „Nejsem mrně.“

„Já taky ne!“ Vypnul se na špičky.

„Kolik ti je?“ zeptala se.

„Skoro třináct!“ řekl hrdě.

„Hm…“

„Tak co budeme dělat?“

„Coby.“ Rozhlédla se. Dvůr moc příležitostí krozptýlení nenabízel a dovnitř nechtěla. Otec by se zbytečně rozzlobil. Už teď měla pocit, že zjejí návštěvy není nadšený. Vydala se kpřístavku. Prkna byla vyskládaná do téměř třímetrové výšky. Chytla se, kam dosáhla, a začala šplhat. Dřevo opojně vonělo smolou.

„Pojď dolů!“ zavolal Vašík.

„Lez taky,“ hekala vynaloženým úsilím.

„Asi ne…“

Konečně. Položila lokty na poslední patro a vysoukala se nahoru. Ke střeše kůlny zbývalo tak akorát, aby se mohla posadit. Nebylo to dokonalé místo jako její úkryt na půdě, ale také mělo cosi do sebe. Zvedla ruku a projela prsty předivem pavučin. Lechtaly ji na kůži podobně jako zvířený prach. Kýchla.

„Spadnu.“

Naklonila se přes okraj.

Vašík visel zhruba vpolovině a celý se klepal námahou.

„Vzepři se na nohách.“ Nebo spadni, poseroutko, dodala vduchu. Bázeň a neschopnost mladého Brouska jí drnkala na nervy. O rok a půl starší kluk a takový…

„Je to samá tříska,“ kňoural.

Měl pravdu. Obě její kolena vypadala, jako kdyby prošla trním. Sebrala na jazyku sliny a vypustila hojivý pramínek na postižená místa vrozedraných punčochách.

Vjejím zorném poli se objevil Vašíkův rudý obličej. Potil se ještě víc než předtím a khornímu rtu mu tekla nudle.

„No sláva.“ Srazila kolena ksobě a posunula se, aby se vešel vedle ní.

Utřel si nos rukávem a spodezřením se zadíval ke stropu.

„Bojíš se pavouků?“ Sledovala ho.

Stáhl krk mezi lopatky. „Ne.“

Vdalším okamžiku sebrala největší pavučinu a připlácla mu lepkavou hmotu na obličej.

Začal vřískat.

Rozesmála se.

„Julie!“ Dvorem se rozezněl otcův hlas. Víc než rozzlobeně zněl naléhavě.

Nemeškala, lehla si na břicho a sunula se dolů. Botkami zachytila hranu prkna a pak už jen zbývalo, aby opatrně postupovala dál.

„Nenechávej mě tu!“ křičel Vašík.

Skočila dolů.

„Slyšíš?!“

Nevšímala si ho.

Papá stál ve vratech a mával, aby si pospíšila. „Honem, musíme domů!“

Rozeběhla se kněmu. Vzal ji za ruku a táhl kpřistavené drožce.

„Papá?“

„Sedni si!“

Obličej měl bledý, rty sevřené. Bála se ho zeptat.

„Papá?“

Mlčel.

Musel vidět její zničené punčochy.

„Třeba to půjde zašít,“ špitla.

Neřekl nic.

Nadechla se. „Toho kluka napadlo, abychom vylezli nahoru. Říkala jsem, že to nemůžeme dělat, ale smál se mi, že jsem strašpytel.“

Kočí sklením práskal bičem a koně hrdinně zdolávali nepříjemný sklon Klatovské ulice. Horko v drožce prosycené pachem kůže a předchozích pasažérů bylo kzalknutí.

„Zadřela jsem si třísku…“ Vztáhla kněmu dlaň. „Ale nebolí to. Řeknu Líbě, aby mi ji vytáhla. Nebo mamá. Líba je nešikovná. A špinavá. Víš, že si nepere spodničky? Nevymýšlím si. Viděla jsem je ve skříni. U ní vpokoji. Nechtěla jsem jí hrabat ve věcech, ale –“

„Julie, proboha, mlč!“ zaburácel.

Polkla.

Naklonil se zokýnka. „Rychleji, sakra!“ křikl na kočího.

Zbytek cesty už nepronesla ani slůvko. Slzy nechala kanout po tváři, ale papá je neviděl. Sotva Libuše otevřela domovní dveře, vběhl dovnitř.

„Teda,“ zhodnotila její zjev služebná, „kde jste se promenádovala, milostslečno? Vmalinách?“

Julii popadl vztek. Strčila vší silou do dívky, až Líba narazila bokem do futer. „Hergot!“

Julie vpochodovala dovnitř.

„Fracku rozmazlenej!“ štěkla služebná.

„Tohle řeknu mamá!“ křikla Julie přes rameno, zatímco zamířila do salónu. Byl však prázdný.

„Mamá?“

„Je ve svém pokoji,“ zatarasila jí cestu Líba. „Ale nechoďte tam. Je u ní doktor.“

Podruhé už Julie nepochodila. Služebná se nenechala překvapit a pohlídala, aby se Julie nedostala ze salónu. Cvaknutí klíče vzámku Julii nejprve ohromilo a potom rozzuřilo. Kopala do veřejí.

„Buďte rozumná, milostslečno. Jde o miminko.“

„No a?!“

„Pan doktor se mu snaží pomoct.“

„Pusť mě za ní!“

„Ne.“

„Tak za papá!“

„Ten je snimi.“

Kde jinde, problesklo hlavou Julii. „Káčo pitomá!“

„Nejsem Kateřina, ale Libuše.“

Služebná měla navrch, a to Julii popouzelo ještě víc.

„Pusť mě! Slyšíš?!“ Noha ji už bolela, proto zapojila pěsti. „Káčo pitomá!“

Odpověď ale nedostala.

„Libuše pitomá!“

Nic.

Julie udělila dveřím poslední ránu. Potom si sedla na koberec, ruce zkřížené na prsou. Čekala.

Pustili ji ve chvíli, kdy za doktorem Bělohlávkem zapadly domovní dveře.

„Oběd,“ oznámila jí Líba stácem vruce.

„Potřebuju na záchod,“ odstrčila ji Julie.

„A umyjte si ruce!“ zavolala za ní služka.

Julie vyběhla po schodech do prvního patra a rovnou se vydala za rodiči. Běhoun tlumil její kroky. Stiskla kliku a vešla do předpokoje, který přiléhal kložnici. Hlasité štkaní ji přinutilo se zastavit. Neměla ráda, když mamá plakala. Nebylo to příliš často, ale pokaždé to znamenalo, že veškerá otcova pozornost náležela jen jeho Růžičce. Julie mohla brečet, jak chtěla, a dostalo se jí jen chlácholivého poklepání po zádech. Vlepším případě, jelikož při takových scénách papá obvykle vyklidil pole a vložil útěchu do matčiných rukou.

„Já už nemůžu, Jiří.“

„Já vím, srdíčko.“

„Je to trest.“

„Vím, drahá, ale už –“

„Ano, i Julii.“

4.