Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mojmír Hampl

Globalizace u konce s dechem

Výzvy a příležitosti pro Česko, Evropu a svět

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 9 946. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Wagner
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Počet stran 112
První vydání, Praha 2025

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2025

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami
nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7832-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7831-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5632-0 (print)

Poděkování: za technickou a datovou pomoc při zpracování textu vděčím Ondřeji Šímovi. Za mnohé inspirativní diskuse při tvorbě jednotlivých kapitol děkuji Danu Bártovi.

O autorovi

Mojmír Hampl (1975) je český ekonom, bankéř a publicista, který vystudoval obor Národní hospodářství na Vysoké škole ekonomické v Praze, kde získal i doktorát. Jako Chevening Scholar absolvoval postgraduální studium ekonomie na University of Surrey ve Velké Británii. V roce 1998 nastoupil do České národní banky (ČNB) jako analytik. Následně působil jako ekonom v České spořitelně a později jako člen představenstva České konsolidační agentury. V roce 2006 se do ČNB vrátil a byl jmenován do její bankovní rady. Mezi lety 2008 a 2018 zastával funkci viceguvernéra ČNB a byl doposud nejdéle sloužící osobou na tomto postu v jejích novodobých dějinách. Po skončení mandátu v ČNB působil jako ředitel pro finanční služby ve společnosti KPMG. V roce 2021 byl Poslaneckou sněmovnou Parlamentu ČR zvolen členem, v červenci 2022 pak předsedou Národní rozpočtové rady. Publikoval řadu odborných a populárních článků a dvě knihy. Dlouhodobě spolupracoval s London School of Economics ve Velké Británii a řadou domácích akademických institucí.

Prolog

Když toto své slavné dílo v roce 1992 publikoval, nejspíš nepočítal ani s jedním. Nemohl počítat. Ani s tím, že bude v prvních letech po jeho vydání nejprve celosvětově obdivován a adorován jako apoštol nové doby, jako prorok, který správně rozpoznal, že po vítězství Spojených států amerických a západního světa jako celku ve studené válce dojde k dominanci západních pravidel hry: tedy ke zřetelné tendenci celého zbytku světa přijímat za své principy demokracie, otevřené společnosti a tržního hospodářství. A že tato náklonnost světa ke svobodě bude dle této predikce tak silná, že bude nevratná. To byl jím avizovaný konec dějin. Dle něj stav světa, kdy již takříkajíc víme, která sada pravidel je zřetelně lepší, kvalitnější, a tudíž jaksi nadřazená pravidlům jiným, a kdy se tedy lze rozumně domnívat, že právě tento balíček pravidel bude odteď planetárně dominovat. A bude se šířit dál a dál, rozlévat se jako voda všude tam, kde mu nebude postavena opravdu silná hráz.

Ale nemohl dost dobře počítat ani s tím, že za dalších několik let bude naopak kritizován, opovrhován a někdy i karikován za to, že jeho předzvěst nevyšla a že dějiny se zas a znovu restartují neřízeně, bez ohledu na to, co píší intelektuálové a kážou politici. Že západní svět a jeho pravidla nedobyla svět imperiálním způsobem, jak on předvídal, a už vůbec ne nezvratně.

Kdo? Inu, světoznámý politolog, filozof a myslitel Francis Fukuyama, který svým shora avizovaným zásadním dílem The End of History and the Last Man1 vlastně v intelektuálním smyslu slova sepsal předehru ke třiceti letům globalizace. Ke třem dekádám po pádu železné opony, které pomalu, ale jistě končí. Ke zlatým létům, která byla charakterizována otevíráním světových trhů, sílící globální výměnou zboží a služeb, volným prouděním kapitálu a také svobodnějším pohybem lidí a myšlenek. Doslova miliardy obyvatel zažily bohatnutí a růst životní úrovně, jaké zřejmě nemají srovnání v zaznamenaných dějinách světa. Česká republika je jednou ze zemí, které na této vlně netušeně rychle se šířící dělby práce postavily svůj model rostoucí prosperity po sametové revoluci roku 1989.

A tak jako byl sarajevský atentát na Františka Ferdinanda d’Este, arcivévodu a následníka rakousko-uherského trůnu, v roce 1914 předzvěstí války a konce tehdejší abnormální prosperity Evropy, byl Fukuyamův spis ouverturou k časům, na které možná budeme ještě s nostalgií vzpomínat jako na jedny z nejlepších v popsané historii planety i naší země.

Sám Fukuyama vícekrát vysvětloval, že jak první, zbožšťující fáze přijetí jeho díla, tak i ta druhá, karikující, byly v součtu jen nepřesnými a značně zploštělými interpretacemi jeho hlubších myšlenek. V tom mu jistě přitakají ti, kteří jeho sofistikovaný a v mnohém přelomový text skutečně četli a nespolehli se jen na převyprávění z druhé ruky. Debatu o rozdílu mezi obsahem díla a jeho výkladem s ním koneckonců v Praze před několika lety vedl i autor tohoto textu a v mnohém mu dal za pravdu.

Na druhou stranu si i on jako mimořádně bystrý a sečtělý myslitel byl a je dobře vědom toho, že žádný tvůrce nemá nikdy v ruce dokonale a napořád interpretaci svých myšlenek. Dílo – vypuštěno do světa – má svůj vlastní život a své vlastní osudy, které i autora často překvapují. A když v nějakém díle velká část diváků či čtenářů něco vidí či cítí anebo si do něj cosi promítá, je to prostě vlastnost toho díla samotného, bez ohledu na původní úmysly jeho autora.

Přesně z toho důvodu je také jeho kniha, k níž se ještě vrátíme, dobrým odrazovým můstkem pro tento soubor textů o globalizaci. Prostě se pro tyto účely všestranně hodí. Obsahem, dosahem i okamžikem vzniku. Snad by to sám Fukuyama nebral jako nepatřičné zneužití obsahu své knihy.

Jednotící linií tohoto sborníku textů, které v různě upravených podobách vycházely v posledních letech buď v Týdeníku Echo, nebo ve výrazně pozměněné podobě v lichtenštejnském think-tanku GIS, je právě osud globalizace. Obě tyto publikační platformy se totiž globálním ekonomickým a politickým otázkám věnují systematicky, detailně, s nadhledem a také s vervou, která je o to cennější, že vychází od platforem domestikovaných nikoli ve velkých, ale v menších zemích světa. Ale díky tomu, že autoři na zmíněných

Autor textu (vpravo) v diskusi s F. Fukuyamou (vlevo) v Praze v roce 2021

Zdroj: archiv autora

místech, ať už v Praze, ve Vaduzu, nebo v Schaanu, jsou si významu, síly a důsledků globalizace pro svět i pro jejich lokální prostředí dobře vědomi, je zapálení pro toto téma o to autentičtější.

Proud textu je organizován tak, že začíná částí zaměřenou na klíčovou globální roli Spojených států amerických v posledních třech dekádách vývoje světa, věnuje se tedy otázkám spíše celosvětovým, týkajícím se největších planetárních ekonomických a politických bloků. Následuje prostřední, druhá část, kde jsou sumarizovány úvahy o integraci české ekonomiky do ekonomiky evropské, tedy do bloku, který hrál a hraje v globalizaci světa též nezastupitelnou roli. Speciální pozornost je pak věnována integraci měnové, která však nepochybně není – jak vrcholná éra globalizace ukazuje – ničím zásadním pro globalizační procesy samotné. Závěrečná část se pak soustřeďuje na roli celé Evropské unie ve světě, na sadu jejích klíčových makroekonomických problémů a též na otázku, jak by měl projekt integrace čelit výzvám vyplývajícím z faktu, že nejlepší doba globální spolupráce je nejspíše věcí minulosti a svět se bude postupně buď pomalu, nebo i rychle uzavírat do bloků, mezi nimiž bude častěji panovat spíše řevnivost, strategické soupeření a přetlačování než dosavadní pragmatická obchodní výměna, či dokonce otevřenost a spolupráce. Každá část je zakončena stručným bodovým sumářem hlavních závěrů.

Protože je sborník psán z pozice obyvatele starého kontinentu, je sumář poslední, tedy „evropské“ části textu též závěrem a vyústěním celé knihy.

Autor celého textu se ani v nejmenším netají tím, že éru globální a globalizační po zhroucení komunistického bloku považuje za mimořádně cennou, pozitivní a zároveň velmi nesamozřejmou část dějin lidstva. I proto je z knihy cítit jistá nostalgie po časech, které po malých, často neznatelných krůčcích odcházejí a nejspíš se hned tak nevrátí. O to horší, že žádná srovnatelně sympatická alternativa mizejících vrcholných časů globalizace není na stole, a o to smutnější, že hledání alternativ a nových světů ještě nezačalo být ani součástí hlavního proudu politického myšlení, minimálně v Evropě.

Odpovědím ale musí předcházet otázky. Tento útlý sborník tedy budiž sadou vstupních otázek do diskuse o světě, Evropě a Česku v okamžiku, kdy zvoní budík a my se probouzíme v časech postglobálních.

I.
Globální Amerika a svět

1.Co přijde po časech globalizace?

Tři dekády světové otevřenosti nahrazuje doba množících setendencí kuzavřenosti

Ty vůbec nejlepší věci často zažíváme, aniž bychom si to uvědomovali. Je celkem pravděpodobné, že právě stímto pocitem se budeme za několik let dívat na tři mimořádné dekády vývoje vyspělého světa od pádu železné opony do nástupu pandemie covidu-19.

Prožili jsme skutečně zlaté časy globalizace, rozvoje mezinárodního obchodu, otevírání hranic abourání závor, volného pohybu lidí ikapitálu, celosvětové dělby práce avtahování další adalší pracovní síly do procesu tvorby celosvětového bohatství. Značky, firmy, produkty, konzumní zvyklosti, touhy inaděje se staly globálními. Silně lokální anesdílené však zůstalo kulturní apolitické podloží toho všeho, kčemuž se ještě vrátíme.

Historik by asi dodal, že stejné pocity mohli mít obyvatelé západní Evropy či Severní Ameriky ina přelomu 19. a20. století. Ale míra provázanosti celého světa zdaleka nebyla tak hluboká arozhodně se netýkala tak významné části celosvětové populace jako ta po pádu komunistického bloku. Aoba zničující válečné konflikty 20. století– vždy sepicentrem vEvropě– tuto slavnou éru Belle Époque 2 nejprve dočasně apak nadobro ukončily dřív, než ji mohla pocítit skutečně kritická masa globálního obyvatelstva.

To až spostupným zapojováním menších ekonomických tygrů východní Asie, ale zejména se silnýmotevřením Číny avětšiny zemí bývalého socialistického bloku ajejich včleněním do celoplanetárního trhu apostupným otevíráním států dalších, ať už vAsii, Africe, nebo Jižní Americe, vznikly skutečně globální výrobní, organizační, prodejní alogistické řetězce, které fungovaly tak hladce, že je nikdo ani nevnímal. Tím, že vznikaly postupně, po malých krůčcích, nebyla otázka jejich utváření často ani předmětem politického zápasu ahlasování, spontánně probíhala tak, jak to neviditelná ruka trhu umožňovala aspolehlivě abez hluku zařídila.

Zejména vEvropě jsme si doslova vychutnávali tři příznivé větry vanoucí současně:

a) giganticky velké aglobalizující se asijské adalší nové trhy,

b) levné energie dominantně zRuska,

c) robustní apro Evropu relativně levný bezpečnostní deštník zajištěný Spojenými státy americkými.

Všechny tři faktory vytvářely tak dokonalé podhoubí pro bohatnutí, jaké starý kontinent dlouho nezažil. Euforie zpádů zdí abariér anového „světa spolupráce“ či větší integrace byla nadto dlouho spontánní azcela autenticky většinově přijímaná, nikoli vnucená. Oto snáz se svět otevřenosti rozléval dál azatékal hlouběji pod povrch evropské asvětové ekonomiky.

Nechceme být stejní!

Nicméně jsme vonom nadšení zapomněli na starou pravdu, že bohatnutím avzájemnou závislostí se svět nestává nutně bezpečnějším aodolnějším. Naopak může být křehčí azranitelnější. Zejména sázka na pozápadnění Číny či Ruska prostě nevyšla. Jakkoli se oto jistě upřímně aschybami ipřešlapy globální hegemon vpodobě Spojených států amerických snažil. Ne že by výsledky jeho snažení nebyly vminulosti impresivní. Dnešní Japonsko, Jižní Korea ipropojená Evropa jsou úspěšným výsledkem poválečné snahy Ameriky ootevřenější, svobodnější aipro ni méně nebezpečný anásilný svět. Již zmíněný Francis Fukuyama (1992) se dokonce optimisticky domníval, že vítězstvím ve studené válce takto Amerika zvítězila jaksi „dějinně“, jednou provždy azcela nezvratně, protože bylo dle něj prokázáno, že systém otevřené apluralitní demokracie avolného trhu je přes své nedostatky systémem, který vdlouhém období nemá konkurenta sobě rovného abude, jak již bylo naznačeno, spontánně dominovat celému světu.

Vpřípadě „země nových trhů“ (Číny) a„země levných zdrojů“ (Ruska), tedy dvou klíčových bývalých komunistických velmocí, se však stalo cosi jiného. Jejich obyvatelé sice často chtěli vyšší západní životní standard, zato jejich vládci vžádném případě nechtěli západní standard politický, právní aústavní, nebo alespoň ne upřímně.

Akaždé nadechnutí se zekonomického marasmu minulosti nečinilo ztěchto zemí nudné demokracie, ale postupně spíše klasické, svému okolí čím dál tím nebezpečnější autokracie, svlastními zájmy, vizemi světa achutí dominovat. Ať už vojensky (když to nejde jinak) jako vpřípadě Ruska, nebo jaksi „celostně“ atotálně jako vpřípadě Číny. Řád globalizace aotevřenosti vytvářel alternativní velmoci, vyzyvatele apopírače světového řádu té samé otevřenosti. Vpřípadě Číny pak ipřímo strategického rivala Ameriky, který ji spýchou své mnoho tisíce let trvající historie hodlá sesadit zpiedestalu, tedy zpozice světové mocnosti číslo jedna, auž se tím nijak netají.

Osudnou negativní roli vtomto strategickém souboji sehrál 44. americký prezident Barack Obama (vúřadu od ledna 2009 do ledna 2017), který se ve své velkorysé naivitě domníval, že tyto aspirace na ovládnutí vrcholu mocenské hory otupí tím, že Číně adalším zemím podíl na hegemonii sám nabídne. Odtud projekty jako G20 avšechny úvahy oinkluzivním světovém vládnutí, jaderných dohodách sÍránem apod. Ty si samozřejmě bytostní autokraté vždy přeloží jako slabost. Není pak překvapením, že na obamovské blouznění reagoval americký elektorát čili voličstvo přesunem kopačnému extrému, tedy kDonaldu Trumpovi, který naopak deklaroval, že na vrchol kopce nikoho nepustí abude pozici Ameriky jako „generálního ředitele světa“ hájit všemi prostředky.

Jak dál, Západe?