Hody

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Gabriela Brázdová

Hody – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Gabriela Brázdová, 2025

Illustrations © Nikol Kirschnerová, 2025
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-3171-9

ISBN e-knihy 978-80-267-3172-6 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3181-8 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3182-5 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

Včera sem byl u muziky, u muziky celý den,

nikde sem tam svoju milú, nikde sem tam neviděl.

Ona stála uplakaná, uplakaná u dveří,

zeptej se jí, kamaráde, zeptej se jí, co je jí.

Ona ti to, kamaráde, ona ti to nepoví,

připravils ji včera večer o věneček zelený.

Nepřipravil, není pravda, připravila se sama,

chytila mě za ručičku, odvedla mě do sena.

To nebylo žádné seno, byla to jen otava

a tam jsme se milovali od večera do rána.

(Včera sem byl u muziky)

Dobrú noc,
má milá

Florentina dýchá mělce a rychle, když doběhnete k rybníku. Je světlá noc, měsíc se rozlil po nebi a září jasněji než slunce za dne, obalil vás do stříbrné krusty. Flora se zdá být utkaná z luny. Lekneš se, jestli je skutečná. Co když je to jen chiméra? prolétne ti hlavou, ale v pravé dlani cítíš její měkké sálající prsty, které tě ujistí o skutečnosti tohoto okamžiku.

Mlčky hledíte na ztichlou vodní hladinu. Pohladíš ji palcem po hřbetu ruky. Uplyne jen pár vteřin, nádech a výdech, než se k tobě obrátí čelem, prohlíží si každý záhyb tvé tváře. Její pátravý pohled je plný noci a tebe. Spatříš se jejíma očima. Všechen skrytý a potlačený smutek ve tvém srdci spojený s hledáním a čekáním se vzedme jako příliv a udeří tě do hrudi. Tvoje duše se zachvěje, jako by ji tělo příliš svazovalo. Jako by chtěla vylétnout z nitra ven. Ztěžka zalapáš po dechu, nasaješ do plic srpnový vzduch.

Flora se plaše usměje. Přitáhne si tvou ruku k obličeji a upírá na tebe obrovské oči. Přivře je, jakmile se jí dotkneš. Ty se v tu chvíli sám sobě ztratíš. Je jen ona. Hebká a krásná. Pohladíš ji po tváři, obkroužíš drobné ucho, něžně se dotkneš jejího lalůčku, nakonec sjedeš ke rtům a dál přes krk. Zaznamenáš její zrychlený tep. U klíčních kostí tě zastaví látka kroje, ve kterém je Florentina oblečená.

Opět na tebe pohlédne. Pravou rukou chytne tvou dlaň a vede ji k mašli, která je součástí černé saténové kordulky zdvihající se a klesající v rytmu jejího přerývaného dechu. Flora na nic nečeká, pevně obemkne tvé prsty, sevře jimi jeden konec světlé stuhy a zatáhne za něj. Pak už nechá na tobě, abys ji postupně rozšněroval. Jde to snadno, ale dáváš si na čas. Vnímáš její trpělivý pohled, se zájmem sleduje tvé počínání.

Jakmile kordulku, na které jsou stříbrnou nití vyšití motýli, rozvážeš, vypadne z ní bílý vyšívaný kapesníček, snese se k zemi. Skloníš se pro něj a zvedneš ho. Chceš se zeptat, o co jde, vidíš jej poprvé, ale Flora je rychlejší, přitiskne ti ukazováček na ústa, nechce tuhle vzácnou chvíli tříštit zbytečnými slovy utkanými z vaty. Čtvercovou krajkovou látku ti vezme z dlaně, několika hbitými pohyby ji přeloží a schová do tvé kapsy u hodových kalhot. „Nech si ho,“ šeptne a přes tvář se jí mihne úsměv nestálý jako kouř. „A pokračuj,“ pobídne tě.

Další na řadu přicházejí rukávce. Opatrně rozepínáš křehké knoflíky. Flora se nepatrně třese, má husí kůži. Postupně ji kousek po kousku, beze spěchu odhaluješ.

Dotkneš se jejích nahých prsou, palcem přejedeš k pupíku. Tohle je tvoje premiéra. Z posvátnosti té noci tě mrazí.

Její řasy se mihotají jako křídla mušek. Svlékáš z ní nehybně naškrobené rukávce. „Nejsi od nich poškrábaná?“ zeptáš se, zatímco je i s kordulkou pokládáš do trávy. Stuha se už před nějakou dobou kamsi ztratila, pravděpodobně jste ji zašlápli do země.

Zavrtí hlavou. „Je mi hezky,“ její hlas zní klidně a hřejivě.

Stojí naproti tobě do půli těla svlečená, začne si rozplétat vlasy. Nejprve rozbije drdol, potom copy. Po smetanových zádech se jí sypou světlé lokny. Sponky padají do trávy. Zatají se ti dech.

Obejdeš ji.

Florentinino tělo se už znatelně třese, když se bříšky prstů dotkneš jejích zad a přejedeš po lince páteře až k obrovské naškrobené mašli zástěry. Stačí zatáhnout, lehounký kus oděvu se rozváže a snese se k zemi, jako by nic nevážil.

Chceš pokračovat, ale nemáš jasno v tom, jak postupovat dál. Flora však ví. Jako by vycítila tvou nejistotu, natáhne za tebou ruce, útlé prsty zaklesne do tvých a obrátí se k tobě čelem. Pohledem hladově znovu přejedeš její nahá ramena, prsa a otlačené břicho, do kterého se zařezávají čtvery sukně. Vpředu, v místě, které doposud skrývala zástěra, jsou šňůrky zavázané na mašličky, nezdá se to být nic složitého, stačí jeden pohyb, a můžeš je rozvázat, stejně jako zástěru.

„Je potřeba sundat všechny najednou,“ tlumeným hlasem, jako by snad i nebe mělo uši, ti Flora dává nápovědu a důrazně sevře tvé prsty. Nyní jsou už její dlaně chladné a netrpělivé.

„Je ti zima?“ položíš zbytečnou otázku. Jemný vánek, který ten večer povlává měsíčnou krajinou, ji lapí, odnese a zachumlá kamsi za mraky.

„Teď,“ špitne Florentina a společně zatáhnete za naškrobené ztvrdlé sukno. Jde to ztuha, ale postupně uvolníte všechny suknice a stáhnete je dolů. Flora stojí mezi nimi uprostřed. Zpříma na tebe pohlédne. Z jejích vodových očí plných jiskřivých světlušek vyzařuje důvěra.

Napřáhneš k ní ruce a pomůžeš jí překročit kruh sukní, které zůstanou osamoceně ležet na břehu rybníka. Nechává za sebou i kožené sandálky na podpatku.

Stojí proti tobě bosá, křehká jako sklo.

Hladíš ji po vlasech, tváři, rozechvělém těle. Vzdychne.

Už nemůžeš čekat. Nechceš.

Přitáhneš ji k sobě. Hladově tiskneš rty k její šíji, přejedeš po jemné kůži zuby a zlehka ji kousneš. Florentina zasténá, nohy se jí podlomí, musí se tě chytit.

—

Rozloučíte se chvíli předtím, než začnou ptáci otevírat zobáky a hlasitě vítat nový den. Chvíli předtím, než přijde rozbřesk a celá obloha zbělá. Chvíli předtím, než se dědina začne probouzet.

Flora se nedbale oblékne do kroje, navlhlých rukávců a těžkých sukní. Pomáháš jí je utáhnout, aby cestou nesklouzly z jejího štíhlého pasu na zem. Oblékání kroje je náročnější, než bylo svlékání. Rozesměje se nad tvým zmateným počínáním a překvapeně zaznamená, jak jsi jemný.

Kroutíš nechápavě hlavou, když vší silou utahuješ spodničky, až se jí látka děsivě zarývá do kůže. „Jak v tom můžete dýchat? To je šílený.“

Pokrčí rameny, byla v kroji tolikrát, že se nad tím už nepozastavuje. „Nemáme zrovna na výběr,“ vlepí ti pusu na čelo. „Dobrou, koloušku,“ zasměje se.

Loučení tě zaskočí, přišlo dřív, než jsi předpokládal. Dřív, než chceš. Namítavě k ní vztáhneš ruku a vychladlými prsty zavadíš o její dlaň. „Počkej přece, doprovodím tě domů,“ zmůžeš se na odpor, který vyznívá spíš prosebně.

Celá se zachvěje, stejně jako v noci. Její tělo po tobě touží, ale v unavených očích se jí mísí úžas s obavami z toho, co bylo a co teprve přijde. Na pár vteřin zaváhá, ale nakonec tě vezme za ruku: „Tak jo.“

Pomalu se v tichosti loudáte rozespalým lesem. Zvuk vašich kroků tlumí mech, jen sem tam křupne šiška nebo zasténají dřevěné klacky protestující proti vaší váze. Mlčíte, oba jste příliš unavení a zároveň zaskočení z toho, co se mezi vámi stalo. Ani jeden z vás nic takového neplánoval.

Dojdete na kraj dědiny, k rozlehlému statku jejích rodičů. Zastavíte se před ním u malé májky, kterou Florentina pár dní zpět vlastnoručně zdobila. Z oken se na vás smějí krvavé muškáty, v dálce zaslechnete zvuk harmoniky a bujaré hlasy podnapilých chasníků, kteří se jako již tradičně chystají táhnout hodovou zábavu až do bílého rána:

Dobrú noc, má milá, dobrú noc,
nech je ti sám Pánboh na pomoc!

Dobrú noc, dobre spi,
nech sa ti snívajú sladké sny.

Dobrú noc, má milá, dobrú noc,
nech je ti sám Pánboh na pomoc!

Dobrú noc, sladko spi,
nech sa ti snívajú o mne sny.

Setkáte se pohledem a oba se pousmějete. „Dobrú noc,“ zopakuješ šeptem.

„Nech sa ti snívajú o mne sny,“ Flora na tebe upře oči podmalované šerem.

„Tak za chvilku.“

Pustíš se její ruky, dáš jí pusu do vlasů rozsypaných po ramenou a sleduješ, jak obratně a tiše proklouzne masivními dřevěnými vraty.

—

Co teď? Nechce se ti domů, ale ani nemáš náladu trávit čas s ostatními stárky, kteří jsou tou dobou už zcela jistě pod obraz. Dlouho se nerozmýšlíš, nohy tě automaticky nesou na stráň, kde jsi strávil kus dětství. Couráš se do svahu, který ti býval útočištěm, už když jsi byl malý kluk a chtěl ses vyhnout kopání brambor a podobným kratochvílím, které s radostí vymýšlel tvůj tatínek. Tiše našlapuješ bosými chodidly do studené měkké trávy, ošoupané holínky svíráš v ruce. Vzduch voní rosou a střízlivým ránem. Svět usnul a ještě se neprobral.

Dojdeš k obrovské bříze s mohutnými kořeny, do kterých se zamotáš a skryješ, když tě zastihne rozbřesk. Sedneš si, opřeš hlavu o kmen mladého silného stromu a shlížíš dolů do údolí. Do dědiny, nad kterou se vznáší purpurový opar vypitého vína. Vidíš ozdobenou barevnou máju, o které se tvrdí, že měří pětadvacet metrů, ale není to tak úplně pravda. Přesto však vyčnívá, tyčí se do nebe jako stožár. Barevné fáborky na ní se třepotají ve větru a šeptají o tajemstvích, roztoužených srdcích, naivních přáních. O všem, co se stalo i nestalo. O nenaplněných příslibech a přelétavém mládí.

Tohle místo, tahle louka, tenhle kraj je tvým vesmírem. Místem, kde ses narodil, které znáš jako své boty, kde jsi doma.

V dálce zazní nedočkavé kokrhání kohoutů přivolávajících nový den, ačkoliv ten předchozí ještě neskončil, pro tebe dosud běží. Stále nepřišel spánek, který by čas rozdělil na včera a dnes. Ve tvém vnímání je zatím pořád sobota a zítřek ještě čeká za dveřmi na pozvání. Nejraději bys zůstal schovaný v dnešku, v hodové sobotě, s Florou a jejím zvonivým smíchem. Sobota by byla už napořád. Sobota, kdy se ti tvá milá odevzdá, všechen čas se smrskne do jedné vteřiny a okolní prostor přestane existovat.

Je sobota. Pořád ještě je sobota, přesvědčuješ sám sebe. Už ta urputná snaha tě utvrzuje v opaku, který tě děsí. Až se totiž dnešek přehoupne do minulosti, nic z toho, co se doposud stalo, už nebude skutečné. Bude to uzavřený děj, který se kdysi odehrál. Večer, na který můžeš leda vzpomínat.

Její úsměv. Horký dech na tvé tváři.

Záblesky, které se vynořují a zase mizí.

Usínáš.

Nebola sem
veselá

Probudí tě pravidelné kovové vyzvánění kapličky v sedm hodin ráno a šimrání několika zvědavých mravenců, kteří vyrazili na průzkum tvého předloktí. Bezmyšlenkovitě je setřeseš, překvapeně mrkáš, rozhlížíš se, několik vteřin ti trvá, než se zorientuješ a uvědomíš si, kde jsi. Rozpomeneš se, co se v noci stalo, jak ses tu ocitl. Asi by ses tomu zdráhal věřit, ale stačí, abys prsty zajel do pravé kapsy vlněných hodových kalhot, a nahmatáš Flořin krajkový kapesník. Tympán uvězněný v hrudníku ti v tu chvíli tluče v taktu valčíku. Probuzení je náhle překotné, cítíš, jak ti žilami proudí krev. Protřeš si oči a protáhneš ztuhlé nohy, které dostaly v posledních dnech pořádně zabrat. Nešlo jen o samotnou hodovou zábavu a průvod, ale celý týden, který slavnostnímu víkendu předcházel.

Ještě nějakou dobu otálíš, ale po chvíli se vzdáváš, povinnostem neutečeš, na lelkování bude dost prostoru po hodech, teď je potřeba ještě vydržet. Rozběhneš se bzučící loukou.

—

—

„Potřebovals rekonvalescenci, jo?“

—

—

—