Pavla Pavlíčková Kovaříková

ISBN: 978-80-908248-0-5

Copyright © 2021 Pavla Pavlíčková Kovaříková

Kniha vznikla

za podpory statutárního města
Mladá Boleslav

Poděkování

Osobní poděkování věnuji svým přátelům a celé mé rodině. Především pak svému muži, panu Antonínu Pavlíčkovi, za příjemné zázemí, důvěru a každodenní podporu.

Největší dík a zároveň velký obdiv patří paní Anně Zámečníkové Jackové a Lucii Jackové za ilustrace. Paní Lucii Jackové věnuji rovněž speciální dík za podobu, kterou propůjčila mucoškům. Její ilustrace si děti zamilovaly ještě před vydáním této knihy.

Poděkování patří i ženám, jež na knize odvedly obrovský kus práce v rekordním čase a svojí profesionalitou v ní zanechaly nesmazatelnou stopu. Tímto děkuji paní redaktorce Bc. Petře Kamlachové za skvělou redakci a korekci, paní ak. mal. Ireně Macháčkové i celému týmu Agamy za zpracování obálky, ilustrací, potažmo celé podoby této knihy.

Mé další díky patří všem, kteří knihu četli ještě v takzvaném surovém stavu, a to jmenovitě paní Anně Zámečníkové Jackové, paní Michaele Kotlanové, paní Martině Heš Hudečkové, paní Janě Osičkové a Anetě Šárce Soukupové. Samozřejmě nemohu opomenout úžasný tým spolupracovníků složený ze čtenářů od 7 do 17 let. Děkuji všem čtrnácti členům, byla to prima spolupráce. Také bych ráda poděkovala knižním influencerkám za postřehy a podporu.

V neposlední řadě můj dík patří vám všem, kteří jste se zúčastnili předprodeje a svým příspěvkem pomohli Mucoškům na svět. Zde bych ráda vyzdvihla 2. ZŠ v Mladé Boleslavi v čele s ředitelem panem Mgr. Bc. Matějem Povšíkem, dále pak Muzeum Mladoboleslavska v čele s ředitelkou paní Mgr. Kateřinou Jeníčkovou a závěrem statutárnímu městu Mladá Boleslav v čele s primátorem panem MUDr. Raduanem Nwelatim.

Poslední poděkování věnuji jedné, jak ona o sobě říká, obyčejné ženě, která však udělala neobyčejnou věc. Tuto knihu si vybrala jako dárek pro nemocné děti, aby jim alespoň na chvilku zpříjemnila pobyt v nemocnici a dala tak zapomenout na jejich trápení a bolesti díky příběhu, který je přenese do říše fantazie. Tímto děkuji paní Bc. Evě Kazdové za všechny děti v nemocnicích, kterým koupila Mucošky a tajemství alchymie.

Děkuji Pavla Pavlíčková Kovaříková

Tento tým vedl mou ruku při psaní řádků knihy, již nyní držíš ve svých rukou. Společně si přejeme, aby i tvá kniha života byla popsána laskavou náručí, štěstím a nepřeberným množstvím dobrodružných příběhů.

Pavla Pavlíčková Kovaříková

Stefi van de Venter

Mikey van de Venter

Terezka Blatterbauerová

Julie Boušková

Dan, Dominik a David Jandusovi

Richard a Viktória Folkovi

Markéta Vaicová

Kateřina Dolanská

Kamila Klímová

Kateřina Přibylová

Lucie Mašková

Chceš se přidat k týmu mucošků? Na blogu – www.blog-mucosci.com nás můžeš sledovat a nejen to. Zapoj se a klidně přidej své postřehy, nápady, náměty či osobní zážitky. Třeba právě ty se staneš příštím spoluautorem nového příběhu.

Pavla a její super tým

1. kapitola

Záhada v muzeu – Rok 2020

„Mamčo, tak tady je máš a já zas letím,“ položí Míša brýle na stůl a pro jistotu se hned loučí, aby nechytla ještě nějaký ten úkol.

„Jo, jo, děkuji, jsi hodná,“ mávne maminka ledabyle rukou. Je plně pohlcena prací, a tak dceru ani moc nevnímá. Jen na ni ještě zavolá: „Ale do sedmi doma!“ 

„Jasnačka,“ přikývne Míša.

Po chvilce se maminka protáhne, zvedne oči od počítače a překvapeně si dceru prohlíží.

„Co je? Co tu stojíš jako opařená?“ diví se.

„No... víš... já..., ale to nic,“ vykoktá ze sebe Míša a dál zírá na sošky, které má před sebou.

„Mami,... co to je? “ ukáže do vitríny.

„To jsou Mucošci.“  

„Mucošci?! Já měla pocit, jako by se na mě koukali!“ reaguje Míša překvapeně.

„Co? Říkala jsi něco?“

„Ne, nic,“ zamumlá a otočí se k odchodu. Najednou si všimne, že se sošky pohnuly. Ztuhne a opět se na ně zadívá. To je přeci nesmysl! Pomyslí si a přejde na opačnou stranu. Ty jo? To je fakt divný. Zas se na mě dívají!!! 

„Co tu pochoduješ? Neříkala jsi náhodou, že pospícháš?“ kroutí maminka hlavou.

„Jo! Vždyť už jdu,“ otočí se a dojde ke dveřím. Nedá jí to a naposledy se ohlédne. Sošky ve vitríně ji přitahují doslova jako magnet... 

Míša sem, do muzea Mladoboleslavska, chodí za maminkou již od mala. Zná tu spoustu nalezených historických předmětů, ale nikdy ji nic nepřitahovalo jako tyhle sošky. Má pocit, jako by ji tu dnes něco drželo. Vrátí se ode dveří a vyndá si jednu sošku z vitríny.

„Miško! Opatrně, ať ti neupadne. Raději ji hned polož,“ lekne se maminka, jakmile zjistí, že dcera bere sošku z vitríny. „Kdyby se jim něco stalo, byl by to strašný průšvih. Jsou hrozně vzácné.“

„Neboj,“ odsekne Míša, a i přes zákaz si sošku prohlíží. 

„Mami, a proč jsou tak vzácné?“

„Hele, neměla jsi náhodou na spěch?“ usměje se maminka. „Sošky Mucošků se našly při nedávném archeologickém průzkumu u zdejší zříceniny. Pochází asi tak ze 14. století, to bylo za vlády Karla IV. Víš, kdo byl Karel IV.?“ hned dceru zkouší.

„Jo, vím,“ odsekne Míša. Karel IV. ji přeci vůbec nezajímá. Zato Mucošci ji doslova uhranuli.

„Je to první objev tohoto druhu. Ani já sama jsem nikdy nic podobného neviděla,“ pokračuje maminka.

Míša poslouchá a přitom hladí malinkatou sošku. Náhle si všimne, že jí po prstech stékají růžové kapičky. Nechápavě se rozhlíží kolem sebe a pátrá, odkud se ty kapky vzaly. Maminka si toho všimne a ihned dceru napomene: „Tak chceš to vyprávět, nebo ne?!“

„Jo, chci,“ brání se Míša. „Ale podívej, mám na prstech kapičky, ale nevím, kde se tam vzaly.“

V mamce hrkne. „Probůh! Okamžitě ho polož! Máš mokré ruce,“ hněvá se, „a saháš na Mucoška. Vždyť ho můžeš poničit!“

„Mami, nerozčiluj se,“ uklidňuje ji Míša. „Já mám suché a čisté ruce, ale najednou se mi na nich objevily tyhle růžové kapky,“ brání se.

Maminka svraští čelo a podívá se na ni poněkud nedůvěřivě. Prohlédne si její ruce a pak hned sošku, aby se přesvědčila, zda je v pořádku.

V ten moment obě ztuhnou. Krve by se v nich nedořezal. 

„Mami, ta soška pláče!?“ vyjekne Míša.

„Ale jdi ty. To je nesmysl!“ odvětí nejistě, jelikož by i ona řekla, že Mucoškovi stékají malinkaté růžové slzičky. Je zmatená, a tak raději sošku položí na stůl. Ne, že by se jí bála, ale jistota je jistota.

„Mami dopovíš mi to?“ žadoní Míša.

„No, pravda je, že za ty tři dny, co tu jsou, se zde dějí divné věci,“ prohlásí maminka zamyšleně.

„Jaké divné věci?” zajiskří Míša zvědavostí.

„Ráno, když přijdu do práce, jsou papíry rozházené po celém stole, jako by tu někdo něco hledal. Vitrínka, ve které jsou Mucošci vystavení, je každé ráno odemčená. Nejdříve jsem se uklidňovala, že jsem ji jen zapomněla zamknout, včera jsem si však dala pozor a ráno byla zase odemčená. A ke všemu mám takový divný pocit, jako by se na mě stále koukali.“

„Koukali?“ V Míše hrkne, jelikož měla ten samý pocit. „Teda mami, to je záhada,“ zamyslí se. V ten moment v ní začne hlodat ještě větší červíček zvědavosti. „Hele, a proč se ta soška jmenuje Mucošek, to je takový divný název, ne?

„My jsme je tak pojmenovali podle nápisu na pergamenu, co měly u sebe, podívej.“ Přinese onen pergamen a začne číst:

„No, hezký, ale tomu nápisu moc nerozumím,“ drbe se Míša na spánku a přemýšlí. 

„Tedy Míšo, já tě dnes opravdu nepoznávám,“ kroutí maminka hlavou. „Že by tě konečně začaly zajímat také jiné věci než ty tvoje věčné lumpárny? Víš, já si někdy myslím, že to tam nahoře popletli a ty jsi měla být kluk. Jsi sice krásná modrooká blondýnka, ale člověk tě jinak než v rozervaných džínách a s kšiltovkou na hlavě nevidí,“ dobírá si ji maminka z legrace.

„Hahaha, fakt vtipný, mami,“ reaguje Míša a už už se natahuje po pergamenu.

„Ne!!! Nesahat!“ zhrozí se maminka. „Je strašně křehký, mohl by se zlomit. Ukážu ti ho sama.“ Rozbalí znovu pergamen, ve kterém je uschovaná podivná mapa a taky alchymistický almanach.

Mapa? Alchymie? Sakra, to začíná být fakt dost zajímavý, prolétne Míše hlavou.

„Mami, ta mapa je k pokladu?“

„To nevím,“ usměje se, „ale zvláštní na ní je to, že je složená ze čtyř částí. Podívej,“ řekne a podá ji dceři. „Každou část musel malovat někdo jiný. Vidíš, jiné písmo, jiná kresba.“

„K čemu je dobrý lepit čtyři různé části mapy k sobě?“ šklebí se Míša a přitom kroutí hlavou. „To je přeci nesmysl, ne?“

„Netuším, ale vím jistě, že už musím pracovat,“ políbí dceru na čelo a usedne zpět k počítači.

Míša se na chvilku zamyslí, mohla bych to prozkoumat s partou? Cvak, cvak. Udělá si pár fotek a je v trapu.

2. kapitola

Zase pozdě – Rok 2020

„Ahoj všichni,“ přiletí Míša jako vždycky poslední. 

„Čus, kde jsi takovou dobu, prosím tě?“ reaguje nabroušeně Don.

„No jo, Míša se zase řídila svým heslem, když nedojdu dnes, dojdu zítra, viď,“ rýpne si do ní Kuba a šťouchne ji prstem do břicha.

„Hahaha!“ zašklebí se Míša a přitom plácne kamaráda po ruce a hned začne vysvětlovat: „Omlouvám se, musela jsem za mamčou do práce, nechala si doma brýle, tak jsem jí je musela donést. Ale pak jsem tam narazila na něco děsně zajímavého.“

„Míša se kochá v muzeu a my tu kvůli tomu čekáme už skoro hodinu! To nám ty prázdniny hezky začínají,“ seskočí Don ze stromu, na kterém trhal třešně. „Aspoň už konečně můžeme vyrazit na ten koupák,“ dodá s plnou pusou.

„Jo, ale počkejte, musím vám něco říct!“ chrlí Míša, stále ještě trochu udýchaná. 

„To nám snad můžeš povědět po cestě. Je mi děsný vedro a v šest musím být doma,“ přidá se ke klukům Andy.

Míša trochu zklamaně souhlasí, neboť hoří nedočkavostí, až bude partě vyprávět svůj zážitek.

Don jí podá hrst nasbíraných třešní a všichni se konečně vydají na koupaliště.

Míša se láduje třešněmi a přitom si po očku prohlíží celou partu. 

Jsou to skvělí kámoši, počkali tu na mě. Ostatně jako obvykle a ani se moc nezlobili, pomyslí si v duchu. Mám je všechny strašně ráda a nikdy bych je za nic nevyměnila. Jsme nerozluční už od první třídy. Jen Andy, tedy Anna, se k nám přidala až ve třetí. Je správně trhlá, pihovatá zrzka a moje nejlepší kámoška.

Vlastně všichni máme nějakou přezdívku. Například mně říkají Aším, což je Míša pozpátku, asi proto, že se courám a stále chodím pozdě.

Kuba je v partě nejoblíbenější. Do všeho se hrne po hlavě, ale ne vždy se mu vše povede. To se pak všichni válíme smíchy. Ale jinak je to náš ochránce a umí si zjednat respekt. Dokonce má černý pásek v karate. Z legrace mu říkáme Golem. Nejvíc nás však dostává tím, že mu věci obvykle dojdou, až když už je po všem.

Albert neboli Einstein je jeho pravý opak. Všechno ví jako první a zároveň o všem pochybuje a přemýšlí. Stejně jako to kdysi dělával Einstein, a proto mu tak říkáme.

Jirka je lamač dívčích srdcí, vysoký, štíhlý blonďák. Neznám holku, která by se do něho nezamilovala. I já sama jsem kvůli němu popsala skoro celý deníček. Je tedy jasné, že dostal přezdívku Donchuán, ale všichni mu říkáme Done.

A nakonec Lukáš neboli Luky, hodný a milý kluk, jenž by se pro každého rozkrájel, miluje zvířata a přírodu. Skvěle jezdí na koni, už vyhrál i spoustu cen. Společně mu chodíme fandit a jsme pak na něho patřičně pyšní.

„Tak Aší, vyprávěj,“ vybídne ji Luky a přeruší tak její myšlenky.

Míša, ještě s plnou pusou, začne partě s nadšením popisovat, jak poprvé uviděla Mucošky.

Mezitím dojdou na koupaliště.

„To je nesnesitelné horko,“ poznamená Don a hned skočí do vody. Zbytek patry se nenechá zahanbit a v minutě jsou všichni v bazénu. Dovádějí jako střelení. Cákají kolem sebe, navzájem se potápějí a smějí se tak hlasitě, že je musí mírnit plavčík. Asi po půl hodině celí rozmáčení vylezou z vody a usednou na deku.

„A teď nám konečně ukaž toho svého tajemného Mucoška,“ prohlásí nedočkavě Einstein. Jak je u něho zvykem, musí vše logicky vysvětlit a prozkoumat.

Míša loví z batohu mobil.

„Tak Aší,“ popohání ji Don.

„Už už!“ řekne a konečně vytáhne telefon a ukáže jim fotky Mucošků. V ten moment by ani jednoho z nich nenapadlo, jaké dobrodružství a chvílemi i boj o holý život je zanedlouho čeká. 

„Jé, ten je roztomilý,“ rozplývá se Andy.

„Co je na něm tak zvláštního?“ zamumlá nechápavě Don.

„Zvláštní mi přijde především mapa, pergamen a taky ten alchymistický almanach. Ale ty sošky mě fascinovaly od první chvíle, co jsem za mamkou přišla. Fakt, hele, nekecám, tak divný pocit jsem v životě neměla. Mrazilo mě z toho, jak se na mě stále koukaly. Ať jsem byla, kde jsem byla. Když mi pak i mamka svěřila, že měla ten samý pocit?!... A hlavně, ta soška doopravdy brečela!!!“

„Prosím tě, Aší, snad si nemyslíš, že budeme věřit takovým nesmyslům,“ směje se pochybovačně Don.

„Počkej, já bych řekl, že by se ta mapa měla prozkoumat,“ pronese Einstein zamyšleně, zatímco si leští brýle.

„Mně se líbí i ten Mucošek, je strašně roztomilý,“ prohlíží si ho pořád Andy.

„Mucošek, se picnu, to je pro mimina, pojďte raději do vody,“ prohlásí znuděně Don.

„Počkej, Dony, něco tajemného za tím fakt je. Alchymie, pergamen, prazvláštní mapa. To vždycky skrývá nějaké tajemno,“ reaguje Luky.

„Souhlas. Alchymie je první a nejstarší experimentální věda. Sice byla zakázaná a alchymisté byli považováni za čaroděje, ale nebýt jí, neučíme se dnes chemii a fyziku.“

„No to by byla strašná tragédie, viď, Einstein?“ vyprskne Andy smíchy. Ostatní se k ní vzápětí přidají.

„Se smějte, ale alchymie i dnes skrývá spoustu tajemna,“ dodá Einstein.

„A co je to ten pergamen?“ zeptá se Golem s plnou pusou sušenek, bez nichž by neudělal ani krok.

Parta znova vybouchne smíchy.

„Aha, Golem se probral,“ řekne Andy a vezme mu sušenku se slovy: „Necpi se pořád.“

Golem se zašklebí. „Hele, Andulo, neujídej jo, sám mám málo. Přeci nemůžu vědět všechno jako tady naše chodící encyklopedie,“ strčí ramenem do Einsteina, který se vzápětí svalí na zem jako hruška.

„Taky by mě překvapilo, kdybys věděl, že pergamen se vyráběl pomocí hlazení a sušení ze zvířecí kůže, a to především oslí nebo kozí. Používal se na psaní důležitých dokumentů. Taková listina se pak opatřila pečetí. A jestli se ještě zeptáš, co je pečeť, tak ti namouduši sním všechny sušenky,“ zvedne se Einstein a uštědří kamarádovi přednášku, jako by promluvila již zmiňovaná encyklopedie.

„Z osla, jo?“ směje se Golem. „To jsou teda nápady.“

„Klidně by mohli stáhnout tebe a použít ji,“ rýpne si do něj Andy.

„Nehádejte se, Einstein má pravdu, jistá záhada v tom je,“ praví Luky, přitom si vezme Míšin mobil a začne číst nápis na pergamenu.

„No a co z toho, nějaká nesmyslná veršovačka,“ povzdechne si znuděně Don.

„A tobě nepřijde, že to s tou mapou dohromady dává smysl?“ hájí se Míša.

„Jaký smysl, prosím tě? Někdo si napíše nějakou říkanku a vy v tom hned vidíte záhadu,“ odsekne. „Vloni jsme se celé prázdniny vydávali po stopách Rudolfa II. a tady náš Einstein díky svým alchymistickým pokusům málem vyhořel. A předloni to zase byla záhadná mumie. Aším vždy objeví v muzeu nějakou zvláštnost a my se za tím jako paka honíme,“ brumlá si svou.

„Ale vždycky u toho zažijeme spoustu legrace,“ oponuje mu Luky. „Pamatujete, jak jsme udělali tady z Andy mumii a pak jsme ji zapomněli na hřbitově?“ směje se.

„Jo, to byla prča, hlavně když ji tam našla stará Vomáčková a zburcovala celé město.“

Parta se začne řehtat na celé koupaliště.

„Hele, Dony, jestli tě to nezajímá, tak si klidně jdi blbnout holkám hlavy, ale mně se to jeví jako zajímavé. Ačkoli mumii už ze sebe dělat nenechám,“ oklepe se Andy. 

„Náhodou, Einsteinova alchymistická dílna je super. Ví o tom víc než mnozí odborníci,“ přidá se Míša.

„To je pravda,“ souhlasí všichni.

„Einstein je alchymistický mág,“ dodá pochvalně Luky.

„Fakt je, že pergamen byl velice náročný na výrobu, a proto byla jeho cena vysoká. Nemohl si jej tedy dovolit každý,“ začne Einstein přemítat nahlas.

„No jo, to máš pravdu,“ přikyvuje Luky. „To by ale znamenalo, že ti, co to psali, museli vědět, proč to dělají. Půjč mi ještě jednou ten mobil,“ otočí se na Míšu.

Ta mu ho s radostí podá, těší ji jejich zájem. Luky nalistuje pergamen a začne louskat staročeská slova.

„Tak co tu máme? ,Odhaliti další klíč, jest k tobě nyní o píď blíž.‘ Troufám si tvrdit, že ty sošky byly první vodítko a ty verše mají nálezce nasměrovat dál. Dříve se to tak přeci dělalo, že první klíč nedovedl hned k cíli, ale jen k dalšímu klíči,“ podívá se na Einsteina.

„Jo, máš pravdu. Vzpomeň si třeba na film Lovci pokladů. Tam přeci odkryli jednu záhadu, ale neměli zdaleka vyhráno, protože to byl jen další klíč,“ přikyvuje Einstein.

„Co tím jako myslíte?“ skočí jim do řeči Golem.

„Hele, neruš, jo!“ okřikne ho Andy „Nebo ti vyndám šém,“ usměje se a pobídne Lukáše, aby pokračoval dál.

„,Spoj mapu z dílů rozdílných, však neměj v mysli žádný hřích. Pak uzříš bránu do daleka...‘ No, nejsem si jistý, ale řekl bych, že tím vzkazují, aby ten, kdo to najde, udělal svoji mapu stejně jako oni, a to by mohl být klíč k nějaké bráně. Ale nevím, zda to není úplný nesmysl,“ pokrčí rameny.

„Není, mamča mi to vysvětlovala přesně tak, jak to říkáš. Taková mapa má prý tajemnou moc, ale jen tehdy, když se ji podaří správně nakreslit. Jednotlivé části do sebe musí pasovat.“

„Prosím tě. To je úplný blábol. Jak to chceš jako udělat, ty chytrá?“ rýpne si Don.

„Vždyť to není tak složité,“ přidá se i Einstein. „Každý z nás nakreslí jednu část, podobně jako na obrázku.“

„Ale to nedává smysl, nás je šest,“ vyhrkne Golem.

Celá parta se začne válet smíchy.

„Ty fakt nezklameš,“ řekne Aším a pohladí ho po hlavě. „Vyčisti si šém a pak to pochopíš,“ dobírá si ho z legrace. „To dá rozum, že kreslit budou jen čtyři.“ 

„Počkejte, ale ono to fakt není úplně marný. Jen podle toho, co je tam napsané: ‚však neměj v mysli žádný hřích‘, to musí kreslit jen ten, kdo má čistou mysl,“ dodá Andy.

„A co tím jako chceš říct?“ hned reaguje Don.

„Třeba že ty to určitě kreslit nebudeš, protože máš hlavu plnou Kristýny z béčka.“

„Hele, nech si to, jo?“ ozve se dotčeně, skočí na Andy a začne ji lechtat. 

Zbytek party nad nimi mávne rukou a dál pokračuje v diskuzi.

„Co si o tom myslíš, Einsteine?“ zeptá se Luky.

„Myslím, že máš pravdu. On se v té době opravdu k pergamenu jen tak někdo nedostal. Navíc tam byl i alchymistický almanach, a jak všichni víme, alchymie byla považována za čarodějnictví. Proto vše, co alchymisté dělali, přísně tajili a své poznatky ukrývali do hesel a tajemných nápisů. Takže ta mapa může vést jak k pokladu, tak i k nějakému tajemství alchymie.“

„Hele, Aší, a co ještě říkala tvoje máma? Má ponětí, co to znamená?“ podívá se Luky na Míšu.

„Zatím toho moc neví. Jedná se o čerstvý objev a mamča právě teď pracuje na něčem jiném, takže to ještě podrobně nestudovala. Ale prý podle dochovaných záznamů odpovídají údaje na mapě tomu, jak to tu vypadalo ve 14. století.“

„A kdybychom tu mapu kreslili, jak by měla vypadat?“ přidá se Andy, která se konečně vytrhla z Donových spárů. „Měla by být dnešní, anebo z toho 14. století?“ 

„Víte co? Já to doma všechno promyslím a pak to probereme,“ rozhodne Einstein.

„No sláva. Einstein to promyslí a my můžeme konečně zase do vody,“ zaraduje se Don a v momentě je v bazénu. „Hele, Goleme, a ty se přestaň cpát těmi sladkostmi, je to tu samá vosa,“ houkne na něj z vody.

3. kapitola

Táta nezklame – Rok 2020

„Alberte, tak pojď už konečně!“ volá ho maminka již potřetí k večeři. Einstein je však plně zabraný do studia, pročež vůbec nevnímá, co se kolem něj děje.

„Tak ale už!“ rozrazí se dveře pokoje a v nich stojí již značně nahněvaný táta. „Alberte, okamžitě pojď k večeři, máma už to kvůli tobě třikrát ohřívala.“ 

„Jo, taťul, už jdu,“ ledabyle přikývne

„Co to studuješ?“ nakoukne mu táta přes rameno. 

„Mapy a alchymii.“

„Vážně? Ukaž,“ vybídne ho a se zájmen se posadí k synovi. 

„Víš, taťul, my s partou řešíme takovou záhadu, co Míša objevila u své mámy v muzeu. No a já jsem nedávno četl pověst, jež se váže ke zdejší Michalovické zřícenině, a napadlo mě, že obě věci spolu souvisí.“

„Myslíš tu o ztraceném pokladu?“ zeptá se taťka.

„Jo, přesně tu. Jak to víš?“ podívá se na něj udiveně.

„Já tu pověst znám. Píše se v ní, že v roce 1342 poničila zdejší hrad i přilehlé okolí veliká bouře. Karel IV. poslal majiteli hrabství truhlu plnou zlata a stříbra, jenže ta se záhadně ztratila a spolu s ní i lidé z blízké osady. Traduje se, že za tím vším stáli mniši z nedalekého kláštera, kteří tajně provozovali alchymii. Díky lektvaru, jejž si vyrobili, změnili podobu lidí z oné osady a udělali z nich své sluhy. Tím se vysvětluje, že všichni přes noc záhadně zmizeli. Opuštěná osada pak časem zanikla, ale ti začarovaní lidé prý někde zakopali zašifrovaný pergamen s návodem, jak je najít a vysvobodit. Kdo tu šifru rozluští, najde prý i ten poklad.“

„Přesně! Víš, já si myslím, že ta pověst nějak souvisí s těmi nálezy z muzea.“

„Jak?“ zajímá se taťka.

„V té pověsti se totiž píše, že k rozluštění záhady je potřeba zvláštní mapy, jež otevírá bránu v čase. No a Míša dnes v muzeu vyfotila tuhle mapu, dvě podivné sošky Mucošků, pergamen a alchymistický almanach. Všechno prý pochází ze 14. století. Našlo se to nedávno při nějakých vykopávkách,“ vychrlí ze sebe Einstein, dobře si vědom toho, že jeho táta miluje všelijaké záhady a taky že se roky zabývá sbíráním starých map.

„Člověče, Einstein, to zní zajímavě. Pojď sem,“ vybídne ho a ukáže na nedalekou zříceninu. „Vidíš, jak má nahnutou věž? Říká se jí Michalovická putna. Její poničení mají na svědomí horliví hledači pokladů, kteří kopali tak dlouho, až se takto nahnula.“

„A objevili něco?“

„Prý se tam jednou našel váček, v němž bylo 470 stříbrných mincí, ale ten pocházel z dob třicetileté války. Truhlici s pokladem se dosud objevit nepodařilo.“

Vtom vtrhne do pokoje maminka. „To jsem poslala toho pravého, tak šup, šup ke stolu!“ zavelí. 

Oba na sebe spiklenecky mrknou, sklopí hlavu a poslušně odejdou k večeři.

Po jídle spěchají zpět do pokoje, kde taťka synovi vysvětlí, co všechno musí taková správná mapa mít. „Einsteine, aby mapa dávala smysl, musí mít mapové pole, název, legendu a měřítko. Kdyby sis náhodou nevěděl rady, tady na internetu je skvělý pomocník,“ ukáže mu odkaz a pokračuje: „Všechny tyto prvky tvoří kompozici mapy, bez nichž by nebyla kompletní. Ukaž mi ještě jednou tu mapu z muzea.“

Einstein mu podá mobil.

„No, je již hodně poničená,“ prohlásí a se zájmem si vše dlouze prohlíží. „Opravdu je na ní ještě tehdejší hrad Michalovice, dnes už bohužel jen zřícenina. Koukni, tady uprostřed se nachází brána a na ní erb hradních pánů.“

Ještě dlouho to společně probírají. Einstein si vše zapisuje, pak to poskládá dohromady a sestaví plán výroby mapy.

Nemohou nic odkládat, jelikož pozítří nastane úplněk a taťka z útržků mapy vyčetl, že právě tento červencový by mohl mít na mapu magický vliv.

Andy, která se ráda zabývá astrologií, zjistila, že letošní červencový úplněk zvaný bouřlivý bude ovlivněn trpělivým a systematickým znamením Kozoroha. Úplněk v Kozorohu dává prostor rituálům a snění. Pod jeho vlivem se mohou snadněji řešit všechny situace. Dává lidem sebevědomí a odhodlání. Saturn jako vládnoucí planeta Kozoroha vyžaduje řád a disciplínu, a tu na tak náročný úkol budou určitě potřebovat. Živlem Kozoroha je země, jedná se tedy o realistické znamení, jemuž vládne zdravý rozum. Součet čísel data, hodiny a minuty nadcházejícího úplňku je číslo 31. Vliv této magické trojky pak prostoupí skrze úplněk do našich životů. Jak už ukazuje číslo samo, trojka je ráda v partě. Počet tří bytostí dává šanci na splynutí a jednotu.

1 Datum 5. 7. 2020 – hodina 6:44// součet (5+7+2+0+2+0+6+4+4=30 a 3+0=3)

Takže na stvoření mapy mají pouze jeden den!

4. kapitola

Podivný sen – Rok 2020

„Hele, Dony, na co ty myslíš, když já kreslím?“ podívá se na něj Andy.

„Snad nevěříš těm báchorkám o čisté mysli?“ zašklebí se posměšně.

Parta už od rána pracuje na mapě. Aším kreslí s Golemem a Don, ten je zase u Andy. Tři části mapy mají odpoledne hotové. Jenomže! Čtvrtá, kterou kreslí právě Andy a Don, se ne a nedaří. Tužky se jim lámou pod rukama jedna za druhou. Andy má z kreslení samé jedničky, ale dnes nemůže udělat ani jedinou rovnou čáru. Začíná z toho být celá zoufalá. „Dony, já to nezvládnu.“

„Andy, nešil, prosím tě! Když to už dokázal i Luky, který zrovna moc kreslit neumí, musíme to zvládnout taky. Ty to moc prožíváš. Čistá mysl, prosím tě, takový nesmysl,“ mrkne na ni. 

„Já to věděla!“ začne se Andy rozčilovat. „Tak já se tady trápím, proč se mi nedaří, a pán je myšlenkami bůhví kde.“

„Andy, neblázni, to je přeci hloupost, sedni si, uklidni se, vezmi si tužku a kresli. Ty si to fakt moc bereš. Jsi z toho nervózní, a proto se ti nedaří,“ řekne Don a přitom vezme do ruky čistý papír, aby jí ho podal. V ten moment mu papír začne hořet v ruce. „Aaa!!!“ vyjekne a hned ho upustí. 

Andy jej hned uhasí vodou, kterou tu mají na pití. Oba zírají na ohořelé kousky papíru jako zmražení.

„Ksakru!!! Jak to, že začal sám hořet!? Chápeš to? To přeci nemůže být pravda,“ špitne Don.

„Co tím myslíš?“ ptá se úplně vyděšená Andy a hned začne uklízet ohořelé zbytky.

„Andy,“ osloví ji kamarád a chytne ji přitom za ruku. „Posaď se, já ti musím něco říct. Víš... no... jak bych...,“ koktá, „já myslím na Kristýnu. Fakt nevím, proč jí mám furt plnou hlavu,“ svěří se jí.

„To snad není možný!“ vyskočí Andy ze židle a začne rozhazovat rukama. „Necháš mě tu se s tím mořit a přitom si myslíš na Kristýnu! Já se z tebe fakt picnu,“ křičí na celý dům.

„Andy, promiň mi to, prosím tě, já jsem tomu fakt nevěřil. To přeci není možné, aby moje myšlenky, ať jsou jakékoliv, mohly něco ovlivnit,“ prohlásí a začne také nervózně přecházet po pokoji sem a tam. Je z toho úplně v šoku, nechce si připustit, že by to mohla být pravda. Jako jediný z party na tyhle mystické věci vůbec nevěří.

„Víš, Andy, ono je to všechno s tou Kristýnou takové divné,“ prohodí najednou.

„Co je divné? Normálně ses zabouchl do holky z béčka,“ odsekne Andy a odejde do kuchyně pro hadr, aby setřela stůl.

„No právě, že ono to normální není,“ volá za ní.

„A co je na tom tak strašně zvláštního?“

„Ani sám nevím, jak ti to mám vysvětlit. Víš, hned ten večer, co jsem ji poprvé viděl, se mi o ní zdál sen. Andy, prosím tě, ale nikomu ani muk. Slibuješ?“

„Neřeknu, slibuju. Ale neblázni, Done, to je přeci úplně běžné, že se ti o někom zdá. I když já nechápu, že se ti musí zdát zrovna o té cáknuté Kristýně,“ utrousí, pak se posadí a dodá: „Tak co se ti zdálo?“

„To je právě ono, já si moc dobře uvědomuju, že je fakt divná. Taková tajemná, s nikým nepromluví ani slovo, tváří se, jako by jí patřil celý svět. Ještě jsem neviděl, že by se usmála. Chodí jen v černém a ta její bledá tvář v člověku vzbuzuje pocit, že snad ani není živá. Vypadá jako taková chodící černá vdova. Vůbec nevím, co si o ní mám myslet. Ale právě v těch snech je úplně jiná. Noc co noc se mi zdá takový opravdu živý sen. Ona je v něm jako nějaká princezna a stále mě prosí, abych ji zachránil.“

„Zachránil jo? A princezna...,“ směje se Andy.

„No vidíš, směješ se mi. Že jsem s tím vůbec začínal,“ urazí se Don a odejde k oknu.

„Počkej,... nevyšiluj. Sedni si, já to tak nemyslela. Povídej, já už se nebudu smát,“ omlouvá se mu.

„Tak jo,“ znovu se posadí, „ale jestli se budeš smát, už ti nic neřeknu.“

Andy olízne prsty a zvedne je jako gesto přísahy.

Don tedy spustí: „Už celý měsíc se mi zdá dokola stále to samé. Stojíme spolu na louce plné krásných květin. Normálně si představ, že já v tom snu cítím i jejich vůni. Kristýna se na mě mile usmívá. Po chvilce ke mně natáhne ruce. Já chvíli váhám a pak se jí chci také dotknout. Podám jí ruku a v ten okamžik se otočí a začne utíkat. Volá na mě zoufalým hlasem: ,Prosím, pomoz mi, zachraň mě!‘ a přitom stále běží po louce, až se jí krásné bílé šaty začnou trhat. Na konci louky se zastaví a ještě se na mě na chvilku otočí. V ten moment si uvědomím, že místo květin je tráva najednou plná bodláků. Ona má vlasy rozcuchané od větru, tváře rudé a z očí jí stékají potoky slz. Z krásných šatů jsou jen roztrhané cáry a bosé nohy má celé krvavé.“ Don se musí napít, zcela mu vyschlo v puse.

„Pokračuj,“ vyzve ho Andy.

„Je to tak strašně živé. Já se už pomalu bojím usnout. Celý den ji kvůli tomu pak nemůžu dostat z hlavy. Když ji potkám ve škole, úplně ztuhnu. Nezmůžu se vůbec na nic. Prohlížím si její tvář, a když se zadívám do jejích očí, vidím za těmi černě zmalovanými linkami krásné a upřímné hluboké oči, plné bolesti a utrpení. Je úplně stejná jako ta ze snu a zároveň tak jiná. Ale proč na ni musím pořád myslet? To opravdu netuším.“

„Dony, ty přeci nemyslíš na Kristýnu z béčka, ale na tu ze snu,“ zamyslí se Andy nahlas.

„No jo, to máš asi pravdu. Ale já nechci myslet ani na jednu! Už jsem z toho fakt unavený,“ postěžuje si.

„V tom ti asi nepomůžu, to musíš překonat sám, ale někde jsem četla, že člověk může ovlivnit své myšlenky. Musí jen sám chtít. Chápu, že to není snadné. Mně když se v hlavě usadí nějaký brouk, dá práci ho z ní vypudit. Ale mohl bys teď myslet jen na tu ze snu. Té chceš přeci pomoct, a to není hřích.“

„Tak dobře, zkusím to,“ přikývne Don.

Oba se zklidní, několikrát se zhluboka nadechnou a... 

„Můžeme?“ zeptá se Andy, a když Don přikývne, vezme do ruky tužku. Kamarád jí opatrně podá papír. Soustředí se na své myšlenky, na to, jak by té ze snu mohl pomoci. Pohodlně usednou ke stolu a za tři hodiny mají čtvrtý díl mapy konečně hotový. Společně si pak zhluboka oddychnou.

5. kapitola

Za zkoušku nic nedáme – Rok 2020

„Mamča je v maléru!!!“ chrlí ze sebe Míša. „Představte si, co se stalo v muzeu! Dokonce to vyšetřuje i policie!“

„Co se stalo?“ ptá se Einstein.

„Z muzea zmizely sošky Mucošků, mapa, pergamen, no zkrátka všechno!“ 

„Cože?! Vyloupili muzeum? To je hustý,“ reaguje Golem.

„No, to se právě vyšetřuje. Celé muzeum je vzhůru nohama. Nikde nenašli známky vloupání. Nic není poničené. Zmizelo jen vše, co mělo spojitost s těmi soškami. Mamča se bojí, že to bude na ní, jelikož ona jediná má od všeho klíče. Snažila se jim vysvětlit, že všechno pozamykala, jako vždycky, ale oni jí to asi moc nevěří.“

„Ty vado, to je síla. Aší, musíme tvojí mamce nějak pomoct,“ řekne Golem a pohladí kamarádku po vlasech.

„A napadá vás jak?“ podívá se na ně zoufale.

„Počkejte, počkejte. Musíme si to všechno shrnout,“ přidá se Einstein. „Podle té legendy...“

„Jaké legendy?“ zbystří Andy.

„Této,“ prohlásí a z kapsy vyndá papír, na němž má vytištěný článek s legendou.

„A ty jako myslíš, že to spolu souvisí?“ přeruší ho Míša v polovině čtení.

„Možná. Napadlo mě, že ten pergamen napsali právě ti lidi a sošky Mucošků si vyrobili třeba jako talismany. Dříve se to tak dělalo. Ale hlavně mi přišlo zajímavé, že podle té legendy vede k rozuzlení zvláštní mapa.“

„Fakt jo? A co tam ještě píšou?“ vysmívá se mu Don.

„No, už nic podstatného. Jen že za tím vším stáli mniši z nedalekého kláštera. Prý provozovali alchymii.“

„Myslíš ten zaniklý klášter v Hradišti nad Jizerou?“ zeptá se Luky.

„Jo, přesně ten. Ještě se tu pak mluví o nějaké krásné dámě.“

„Krásná dáma!?“ hrkne v Donovi, až z toho spolkne žvýkačku. „Sakra, přeci nikdo z nás nevěří na nějaké zakleté slečny. Nebo jo?“ chytne se za hlavu a dřepne si na bobek. 

„Všechno je to podivné! Osobně vůbec netuším, co si o tom mám myslet. Ale co vím jistě, je to, že tomu chci přijít na kloub,“ pronese rozhodně Míša. „Jdete do toho se mnou?“ napřímí se a natáhne před sebe ruku. 

„Já jdu,“ chytne Golem Míšu za ruku na důkaz souhlasu. 

„Já taky,“ přidá se Luky, „... i já“, „... souhlas, jdu s vámi“, nakonec souhlasí všichni.

„Tak jaký je postup?“ zeptá se Andy. 

„Já bych jako první zkusila spojit dohromady tu mapu,“ prohlásí Míša. 

„Jo, tak jo, ale musíme na kopec ke zřícenině, k té polorozpadlé bráně,“ pronese Einstein.

„Proč?“ zeptá se nechápavě Don.

„Protože podle té legendy je to brána v čase.“

„Einsteine, dej si obklad na čelo,“ směje se Don. „Tou bránou jsme prošli tisíckrát, je to úplně obyčejná polorozpadlá brána.“

„No jo, ale jestli máme někde spojit mapu, která nám otevře bránu, je tohle to pravé místo.“

„Ok, sice tomu nevěřím, ale partu trhat nebudu,“ odvětí Don otráveně.

Společně se tedy hned vydají na nedaleký kopec k Michalovické zřícenině.

***

„Tady je to,“ ukáže Einstein na vstupní oblouk u již značně rozpadlé zříceniny. Celý udýchaný se usadí na kámen, vytáhne mobil, ve kterém má své poznámky, aby se ujistil, že postupují správně.

Znenadání se zvedne silný vítr a oblohou se začnou valit temně šedá bouřková mračna. Holky se zachvějí chladem. „Asi bude pršet, měli bychom si hejbnout,“ prohodí Andy, a přitom si tře ruce, na nichž jí naskočila husí kůže.

„Jdeme na to,“ rozhodne Einstein.

Z kapsy si vyndají své kousky mapy a usednou do trávy. Lokty se společně dotýkají, aby utvořili uzavřený kruh.

Luky znovu zopakuje část nápisu z pergamenu:

„... pak uzříš bránu do daleka, které se i silný leká. Zanecháš-li bázně, hany, nezkruší tě žádné rány. Tvá mysl čistá musí býti, neb démon zlý chce v tobě žíti.“

Části mapy se začnou k sobě samy přibližovat, jako by je přitahoval magnet. V momentě, kdy se zlehka dotknou, zajiskří po celém svém obvodu. V ten samý okamžik zahřmí tak silně, až sebou všichni trhnou. Dvě části mapy jim z ruky vezme vítr a unáší je kamsi do neznáma.

„Ježíši mapa!!!“ vykřiknou. 

„Co když jsou...?“ 