Gillian Harvey

Rok
na francouzském
venkově

A YEAR AT THE FRENCH FARMHOUSE

Copyright © Gillian Harvey

Všechna práva vyhrazena.

V českém jazyce vychází po dohodě
s Rights People, London

Návrh obálky © Becky Glibbery

Fotografie na obálce © Shutterstock

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Alena Byrne, 2025

ISBN 978-80-7611-291-9

Mým rodičům,
Barbaře a Richardovi

1

„Nepovažuj to za naprostý konec. Zkus se na to podívat jako na příležitost!“ prohlásil Mark zvesela a jeho úsměv zablýskl dokonalými porcelánovými zubními fazetami. „Dostaneš štědré odstupné: tři měsíční platy a k tomu velkou prémii, abys mezitím nějak vyšla.“

„Já… cože?“

Plynutí času se na okamžik zpomalilo. Lehce zašpiněným oknem nad Markovou hlavou sledovala Lily stíny aut projíždějících po silnici a také chodců, spěchajících rázně kolem za svými záležitostmi. Do kanceláře umístěné ve sníženém přízemí přilétaly a odlétaly tlumené útržky hovorů na chodníku. Zvuky a známky běžného života tam venku najednou Lily rozčilovaly.

„V rámci  dané situace je to štědré rozloučení,“ pronesl Mark do ticha.

Lily se podívala na Newtonovu houpačku, typickou ozdobu na stolech výkonných ředitelů – řadu stříbrných kuliček, které se rozpohybují, pokud do jedné strčíte. Představila si, co by se stalo, kdyby kyvadlo popadla a prohodila je mléčným sklem ven – všude by se rozletělo roztříštěné sklo. A kuličky.

„Lily? Je všechno v pořádku?“ řekl muž, který právě podtrhl koberec pod nohama celého jejího života.

„Kdo říkal, že to je naprostý konec?“ zeptala se nečekaně, zatímco začínala chápat smysl jeho slov.

Alespoň měl tolik slušnosti, že zrudl. „Já ne… myslím, samozřejmě,“ vykoktal.

Ale to nebyla jeho vina. Firemní partneři Marka povolali, aby „zeštíhlil provoz“ a oni sami se tak vyhnuli nepříjemnému vyhazováním svých loajálních zaměstnanců.

I když přece nejde o vyhození v tradičním slova smyslu, že? Lily přece nevyhodili. Nešlo o to, že by udělala chybu v klientské složce nebo začala chodit do práce pozdě. Prostě jen měli nadstav a ona byla nepotřebná. Pouze se sami pokoušejí přežívat ve světě, ve kterém si každý myslí, že si logo dokáže navrhnout a vymyslet sám.

Kdyby byla v Markově kůži, asi by udělala to samé. Tedy, když už mluvíme o kůži, ne že by se Lily někdy nechala přistihnout v botách z tak levné koženky, jako měl na nohou on.

Znovu na Marka pohlédla, na jeho bezstarostné čelo bez vrásek, dokonale padnoucí oblek, nehty, které oproti těm jejím podstoupily manikúru patrně nedávno. Nemohlo mu být víc než pětadvacet. Najatý posel špatných zpráv, který ale ve skutečnosti nechápal, jaký mají dopad. Lily byla jen další jméno na jeho seznamu.

Přála si, aby mohla prohlásit, že jí na tom nezáleží. Nebo aby mohla odejít sama, ještě předtím než ji vyhodili, vypochodovat rázně z kanceláře a nechat partnery, ať si lámou hlavu, jestli neudělali chybu.

A kdyby počkali ještě rok, přesně to by taky udělat mohla. V té době by už totiž s Benem prodávali dům a balili si věci pro nový život ve Francii. Plánovali to už celá léta, ale pokaždé když se pokoušeli stanovit pevné datum, něco jim do toho spadlo. Povýšení v práci, přijetí syna Tylera do nového sportovního týmu a tak podobně. Až se před několika měsíci konečně dohodli na konečném termínu.

„Dobře,“ řekl tehdy Ben. „Počkáme ještě rok, než se Tyler rozkouká na univerzitě, a pak jdeme do toho!“

Lily mu se smíchem skočila do náručí a on s ní zatočil ve vzduchu, jako by byli o dvacet let mladší a Lily vážila o deset kilo méně.

Byl to její celoživotní sen – a Lily se tolik těšila, až příští rok na jaře podá s velkou pompou v práci výpověď. A teď jí tohle malé vítězství sebrali přímo před nosem.

„Takže, mám teď jít domů?“ zeptala se, když došla ke dveřím a otočila se na Marka.

„No, to záleží jen na tobě,“ odpověděl. „Máš měsíční výpovědní lhůtu, ovšem partneři zdůraznili, že pokud budeš mít pocit, že sem dál chodit nedokážeš, nijak se to neodrazí na tvých vynikajících referencích.“ Znovu se při té další předem nacvičené větě usmál.

Lily mu na to málem skočila. Ale jenom málem. Dobře věděli, že je perfekcionistka a že se vždy snaží dělat to, co považuje za správné. Přesto nehodlala podstupovat měsíc perné práce jen tak pro nic za nic, když si zatím už mohla hledat novou. Anebo konečně pořádně uklidit skříňky v kuchyni. Anebo, když na to přijde, sedět jen tak na
gauči v obýváku a dívat se na reprízu seriálu o dražbách polorozpadlých domů Homes Under the Hammer a prokousávat se přitom ohromným balením Pringles. „Jasně, jo, tak já jdu,“ oznámila a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

Mark lehce povytáhl obočí.

Spěšně vyšla na chodbu, vyběhla po schodech do přízemí a o překot vyrazila k východu v naději, že se jí podaří dostat se ven dříve, než se rozbrečí. Bohužel ji napůl cesty od hlavní kanceláře zastavily dveře toalety, které se před ní prudce otevřely a málem ji uhodily do obličeje. Ze dveří vyšel její šéf Graham, spatřil ji, zrudl a zmizel s hlasitým otočením zámku opět uvnitř.

Přesně tak, chtělo se jí zaječet. Jen se schovej, Grahame. Nechceš přece žádnou trapnou konverzaci. Nebo snad, co já vím, poděkovat mi za desítky let práce! Mám vypadnout nenápadně a potichu, že jo?

Zevnitř toalety zaslechla spláchnutí. Polkla nevyřčená slova.

„Takže,“ prohlásila a obrátila se k dalším osmi zaměstnancům v místnosti. Couvala přitom směrem k recepci a bylo jí jasné, že tváře má určitě rudé, cítila, jak jí žhnou. „Takže asi sbohem.“

V hlavě jí ta slova zněla dramaticky, ale bylo obyčejné páteční odpoledne a na oplátku se jí dostalo jen pár zamručení a neurčitých přikývnutí. Jako by propuštění kvůli nadbytečnosti byla nějaká nemoc, kterou nikdo nechtěl chytit.

„Pa, zlato!“ zavolala recepční Karen, když kolem ní Lily procházela, a vzhlédla k ní netečným úsměvem. „Jdeš dneska trochu dřív?“

„Tak nějak.“

„Tak se měj, moje milá!“

Jakmile Lily seděla v bezpečí svého auta, propukla v pláč. Horké slzy jí proudem stékaly po tvářích – slzy vzteku, zklamání a obav z budoucnosti. A také podivné hanby ze zjištění, že je pro firmu jen nadbytečnou položkou.

Ta hanba ji zaskočila. Propouštění kvůli nadbytečnosti bylo běžné, to dobře věděla. Přátelé, bývalí kolegové a kolegyně, ale i neznámí lidé na sociálních sítích – setkávala se s tím často. Někteří takovou příležitost aspoň využili, aby zkusili něco nového, jiní se nechali propustit dobrovolně, aby z nového začátku vytěžili co nejvíce.

Ale nikdo se nezmiňoval, jak moc velká je to rána pod pás, když se vám to skutečně stane. Nikdo nikdy nezmiňoval, jak je to pro člověka nedůstojné, zahanbující, ponižující… a všechna další možná podobná přídavná jména, která ji zrovna teď nenapadala.

Nakonec si utřela oči do rukávu – což bylo něco, co se snažila už osmnáct let odnaučit svého syna – a nastartovala motor. Zapnula rádio a snažila se soustředit na nejžhavější zprávu dne na rozhlasové stanici LBC – zda je jednodušší vychovávat psa, či dítě. „Děti alespoň nosí plínky!“ říkala zrovna nějaká žena. „Nevídáte v parku maminky, jak sbírají hovínka po svých dětech.“ Nedokázala se ale soustředit. Místo toho neustále přemýšlela o té schůzce a v duchu si představovala, jak jinak se mohla zachovat. Převrátit židli nebo ve stylu Toma Cruise z filmu Jerry Maguire hlasitě přísahat, že si založí vlastní společnost a vezme si na to s sebou jednu z nejlepších firemních účetních.

Možná měla vytáhnout Grahama za límec ze záchodu a donutit ho, aby jí vysvětlil skutečné důvody. Donutit ho, aby se jí podíval do očí a … no, když už nic jiného, aby se omluvil. Protože byl ještě asi před půl hodinou nejen jejím šéfem, ale navíc o něm smýšlela i jako o příteli. Prohlížel si fotky Tylera od dětství až do dospělosti, povídal si s ní o své rodině. A když už o tom teď přemýšlela, před měsícem mu dokonce pomohla vybrat dárek k výročí pro jeho manželku Brendy. Její nápad s náhrdelníkem mu definitivně pomohl odčinit pohromu s dárkem z předešlého roku – poukázkou na „luxusní depilaci všech zákoutí a skulinek“ v místním salonu krásy.

Cítila, jak se jí znovu hrnou slzy do očí, a zatřepala hlavou. Ne. Nehodlá se tu sesypat. Už zažila i horší věci. A neznamená to přece, že by jim hrozily nějaké finanční problémy. Ben dobře vydělával a měli i nějaké úspory. Tyler se chystal brzy odejít na univerzitu, a dokonce už tam měl domluvenou práci na poloviční úvazek. Společně to zvládnou.

Zvládnou to.

Vyrazila po známé trase domů. V protějším směru ji s rytmickým šuměním míjela auta, a jak vjížděla do okrajové části města, větší obchody začaly být postupně nahrazovány menšími, trafikami, večerkami a malými krámky. Všechno bylo stejné jako vždycky, a přece se jí všechno zdálo jiné – jako kdyby si Lily sundala brýle, pomalu se rozkoukávala a začínala vnímat svůj zaběhlý život jiným pohledem.

Na semaforu zachytila ve zpětném zrcátku auta před ní zamračený pohled řidiče. Čekala na zelenou a kolem procházeli lidé, obličeje skloněné nad mobilními telefony, výrazy nepřítomné. Jakási žena s nákupním vozíkem tak naloženým taškami, že z něj téměř pokaždé, když zastavila, něco vypadlo, se snažila projít kolem ní. Byla to známá scenérie, ale šedivá a fádní, odehrávající se pod zakaboněným nebem.

Za posledních dvacet let se toho ve městě moc nezměnilo. Jistě, Lily měla na dobu, kterou tu prožila a kdy tu pracovala, šťastné vzpomínky. Vzpomínala si na vynikající jídlo v restauracích, kde to žilo, na skleničky vypité v baru po práci. Dobré časy.

Ale teď když se na to dívala zpětně, viděla svůj pracovní život takový, jaký byl ve skutečnosti. Nekonečná úmorná dřina v soukolí korporace, snaha dosáhnout víc, pracovat tvrději a neustále se pokoušet udržovat krok s ostatními v závodu, který postrádá smysl.

Rozhodně přišel čas na změnu.

Když zaparkovala na příjezdové cestě jejich domu, cítila se odhodlanější. S Benem si sednou a vymyslí nějaký plán.

„Jdeme do toho!“ prohlásí Lily dramaticky. „Je jedno, že je to o rok dříve – prostě do toho praštíme. Vive la France!“

O životě ve Francii snila přinejmenším deset let předtím, než Bena vůbec poznala. V dětství strávila jedno léto v regionech Limousin a Dordogne, kde se v otcově starém karavanu kodrcali od kempu ke kempu a Lily si zamilovala tamní poklidné tempo života, čerstvý vzduch, překrásnou krajinu a kulturu. „Pojďme se jednoho dne,“ řekla Benovi krátce poté, co spolu začali chodit, „odstěhovat do Francie a něco zažít.“

A pokud by měla být upřímná, už ji časem začalo trochu unavovat, že na to pořád ještě čeká. Zdálo se, že pokaždé když si s Benem sedli, aby to probrali, cílová páska se posunula opět o něco dál. Původně si řekli, že počkají, až Tyler udělá závěrečné zkoušky, potom až se dostane na univerzitu a teď čekají, až se na škole usadí a zabydlí se na koleji. Lily s Benovými návrhy souhlasila – většinou –, ale přesto ji trápilo, že se její sen neustále vzdaluje.

Aby jí vynahradil čekání, koupil jí Ben k minulým narozeninám šátek z francouzského hedvábí, knihu Francie: váš průvodce stěhováním a dárkový koš se  sýry Brie a Camembert, francouzskými escargots a francouzským vínem. „Když Lily zatím do Francie jet nemůže, přinesl jsem jí trochu Francie domů,“ popřál jí a políbil ji.

Lily napadlo, že pojídání šneků u kuchyňského stolu v Basildonu v Anglii není zrovna to, co by nazvala splněním svého snu, nicméně se usmála a polibek opětovala, protože Ben se snažil a myslel na ni. Navíc po minulém roce, kdy jí koupil soupravu hrnců (a nezapomínejme na ten zázračný odšťavňovač, se kterým se vytasil k jejím čtyřicátinám a ke kterému přidali zdarma kuchařku „Štíhlejší stehna“), byl tohle jistý pokrok.

Když zaparkovala na příjezdové cestě, chvilku jen tiše seděla a dívala se na dům, který byl posledních patnáct let jejich domovem. Nastěhovali se tenkrát do nového domku v řadě dalších, úplně stejných. Byl malý, ale dokonale rozvržený. Červené cihly za tu dobu lehce vybledly, ale dům stále vypadal celkem nově a moderně. Dvojité sklo v oknech dobře izolovalo, maličká garáž – do které by se vešlo jen to nejmenší autíčko na světě – se osvědčila jako ideální místo pro Tylerovu soupravu bicích v době, kdy toužil stát se rockovou hvězdou.

Byl to praktický dům. Bezpečná volba. Ale s domem na francouzském venkově, o kterém Lily tak dlouho snila, se nedal srovnávat.

Během let strávila celé hodiny vyhledáváním na internetu, prohlížela si nabídky nemovitostí na prodej ve Francii, listovala časopisem o nemovitostech French Property News a umírala touhou po některém z těch kamenných domků na okraji maličké vesničky, po stavbách vhodných k rekonstrukci, které si člověk mohl upravit dle svého. Toužebně si pročítala příběhy lidí, kteří se do Francie odstěhovali a žili tam svůj sen – získali tam nemovitost bez hypotéky a za hubičku a vybudovali si domov, na který mohli být pyšní.

Nepovažuj to za naprostý konec, Zkus se na to podívat jako na příležitost. To poslední, co Lily chtěla, bylo dát za pravdu Markovi, jenž žil jedině tím, že putoval od podniku k podniku a „zeštíhloval provoz“. Ale možná má, ovšem jen ohledně tohohle, pravdu.

Lily vystoupila z auta a cítila, jak se jí zrychluje tep. Bylo teprve pět hodin odpoledne, ale ve vzduchu už byl cítit náznak večerního chladu. Nebe mělo nevýraznou bílošedivou barvu, slunce, schované za mraky, mdle svítilo. Lily se zhluboka nadechla a pokoušela se uklidnit. Ale cítila, že se jí začíná zmocňovat zvláštní pocit – vzrušení z toho, že se teď její život možná už opravdu změní.

Ben každý pátek pracoval z domova. Nejspíš teď sedí u stolu ponořený do práce a myslí si, že se Lily ještě aspoň hodinu nevrátí. Ona ho obejme, sdělí mu tu novinu a pak mu nastíní možnosti, které se jim nabízejí. „Ty bude v pohodě, můžeme za ním lítat. Dokonce si prozatím můžeme nechat náš dům,“ řekne mu. To přece nemůže odmítnout, ne? Možná konečně přišel „jejich“ čas.

Vešla do ztichlého domu. Na věšáku chyběla Tyova bunda – nejspíš hraje s kamarády videohry nebo je ve fitku. Potichoučku šla nahoru do Benovy pracovny, a než vstoupila, odkašlala si. To poslední, co chtěla, bylo, aby dostal samým leknutím infarkt. Zrovna teď, když se jejich životy začínají obracet k lepšímu.

Když ale s veselým bojovým „Bonjour“ rozrazila dveře, přivítala ji prázdná místnost. Přes opěradlo Benovy otáčecí židle ležel přehozený svetr, na obrazovce počítače poskakoval grafický spořič obrazovky, na stole ležela pečlivě srovnaná hromádka papírů. Pro tenhle týden Ben už účty svých klientů uzavřel.

„Bene?“ zavolala, sešla dolů do kuchyně a cestou málem zakopla o hromadu špinavého prádla, které Tyler ve snaze být užitečný odhodil směrem ke koši na špinavé prádlo. Sehnula se, automaticky odhozené svršky sebrala a protáhla obličej, když vtom na ruce ucítila něco lepkavého. Okamžik nato zakopla o synův batoh odhozený na podestě a moc nechybělo, aby spadla a zlomila si pádem ze schodů vaz.

Když došla do kuchyně, měla pocit, že spíš než prožít dobrodružství se potřebuje důkladně osprchovat a spolknout hrst Valia.

„Bene?“ zavolala znovu, tentokrát už lehce podrážděně.

Ale jedinou známkou života tu byl prázdný hrnek od kávy vedle rychlovarné konvice.

Vytáhla z kapsy mobilní telefon a rychle projela kontakty k Benovu číslu. Po několika zazvonění Ben hovor přijal. „Nazdárek, lásko!“ prohlásil zvesela. „Ty už jedeš domů?“

„Už doma jsem, kde jsi ty?“

„No, víš, už jsem měl práci skoro hotovou a pak se Baz zeptal, jestli bych s ním nešel na oběd.“

„Je pět hodin odpoledne.“

„Zatraceně, vážně?“ Ben trošku ztěžka vyslovoval. „No, zrovna hrajeme kulečník. Nechceš přijít a zahrát si s námi?“

To samozřejmě nebyla upřímně míněná nabídka.

„Ne, to je v pořádku. Jen jsem doufala… no myslela jsem, že budeš doma… potřebuju ti něco říct.“

„Můžu jít domů… jestli chceš?“ odvětil Ben a pak se ozvalo: „Na moment! Promiň, to byl Baz. Jsem na řadě. Chceš abych…?“

Ano! chtěla Lily vykřiknout. Přijď okamžitě domů! Ale místo toho řekla: „Ne, uvidíme se později.“

Pokusila se uklidnit šálkem kávy, ale zjistila, že jí dělá problémy se soustředit. Nemohla se dočkat okamžiku, kdy Ben vkročí do dveří a ona ho překvapí tou novinkou. Že už nemusí trávit dny nudným životem lidí středního věku. Že její odstupné nahradí peníze, které si plánovali našetřit. Tyler je sebevědomý mladý muž a zdálo se, že poslední dobou rychle dospěl. Lily pochybovala, že jakmile se odstěhuje do univerzitního kampusu, bude rodiče ještě potřebovat. Hvězdy jim konečně přály.

Lily zavřela oči. V jejích představách bude Ben nadšením bez sebe – osvobozený od každodenní stresující práce získá možnost začít něco úplně nového. Vezme ji do náruče a zatočí s ní dokola, tak jako kdysi, a pak co nejdříve nabídnou dům k prodeji.

Všechno se změní, říkala si v duchu.

Později si na ta slova vzpomněla a přemýšlela, jestli by cítila stejné nadšení, kdyby dokázala vidět do budoucnosti se vší její úžasnou, děsivou, chaotickou a nečekanou nádherou. Anebo by zůstala hrůzou bez sebe?

Čekala a nevěděla, co si počít, až nakonec udělala to, co dělala vždy, když procházela krizí – zvedla telefon a zavolala Emily.

2

Lily ležela na zádech na posteli a zírala do stropu s telefonem přitisknutým k uchu. Pozorovala prasklinu ve stropě a prach na stínítku lampy. „Takže, co tomu říkáš?“ zeptala se.

„Říkám,“ prohlásila Emily, „že to zní úžasně… a ty myslíš, že Ben bude pro?“

„Ty o tom pochybuješ? Myslíš kvůli Tylerovi?“

„Hm, jo. To byl přece vždycky důvod, proč jste to odkládali, ne?“

„Jo,“ řekla Lily a překulila se na břicho. „Ale víš co? Já myslím, že Tyler během posledních šesti měsíců neuvěřitelně dospěl. Přijde mi tak jiný – a Ben si toho určitě také všiml. Vážně si nemyslím, že potřebuje mít rodiče pořád za zadkem.“

„Na tom něco je.“ Emily se na okamžik odmlčela. „Páni, takže to vážně uděláte,“ řekla po chvilce o něco tišeji, než bylo jejím zvykem.

„No jo…“ řekla Lily, „vypadá to tak.“

„Víš, budeš mi chybět,“ pronesla Emily posmutněle. „Bude mi chybět tvoje společnost.“

„I to, jak jsem tě nutila, abys mi vytrhla ten vzpurný šedivý vlas z temene hlavy?“

„I to.“

„I to, že jsem tě každý čtvrtek přes tvoje protesty vláčela na aerobik?“ zažertovala Lily.

„Aerobik mi tedy chybět nebude, to přiznávám,“ odvětila Emily. „Ale jestli se nakonec vykrmím do stavu, že mě budou muset vytáhnout z domu jeřábem, bude to jen a jen tvoje chyba, protože jsi odjela a odvezla s sebou i moji motivaci.“

„Ha! Jako kdyby tohle vážně hrozilo. Nezapomeň, že máš psy, kteří tě budou honit kolem domu.“

„No jo, ještě že je mám. Ti naštěstí žádnou touhou žít ve Francii netrpí, aspoň doufám.“

„No, nikdy nevíš. Myslím, že takovému Busterovi by baret ohromně slušel.“

„A víš ty co? Myslím, že máš pravdu!“ dala se Emily do smíchu. „Ale teď vážně… Ono se to opravdu děje. Páni. Jasně, mám za tebe radost. Ale… víš… já vlastně pomyšlení na to, že tu nebudeš, nemůžu vystát.“

„Já vím,“ řekla Lily. „Ale vždyť víš, jak dlouho se to chystalo. Kdy jsem se poprvé zmínila o tom, že se odstěhuju do Francie? Kolik mi bylo – asi čtrnáct?“

„To ani ne. Vzpomínám si, jak jsi v sedmičce nechtěla na rodičovském večírku dělat nic jiného než pomáhat Mademoiselle François s přípravou pravé francouzské kávy.“

„Ale to bylo jen… Já…“

„Ooh, Mademoiselle, laissez-moi vous aider!“ opičila se Emily. „Můžu vám pomoct?“

„To nezní jako já,“ smála se Lily.

„Přiznej to, jsi Francií odjakživa posedlá.“

„Neřekla bych zrovna posedlá…“

„Vážně? Tak mi řekni, kolikrát jsi viděla Rok v Provenci?“ zeptala se Emily, která věděla, že to je Lilyin nejoblíbenější film.

„Jmenuje se to Dobrý ročník. Rok v Provenci je knížka, podle které film natočili. Každopádně moc dobře víš, jaký vztah mám k Russellu Croweovi.“ Lily ten – teď už klasický – snímek naprosto zbožňovala. To, jak život v Provence proměnil hlavní postavu, Maxe Skinnera, z kariéristy s tvrdými lokty v někoho zcela skutečného a atraktivního. A fakt, že Maxe Skinnera hrál Russell Crowe, byl jen bonus navíc. Nehodlala ovšem přiznat, kolikrát film viděla – ani sama sobě ne.

„Jenže já nemám pocit, že bys stále dokola sledovala Gladiátora. Nebo koukala na Čistou duši, nebo snad ano?“ nevzdávala to Emily.

„Dobře, vyhrálas. Jsem Francií posedlá,“ přiznala Lily a cítila, že se usmívá. Před Emily se nic utajit nedalo. „Ale dobře víš, že nejenom já. Ben to taky chce udělat. Přinejmenším napřesrok. Tak by nemělo být moc těžké ho přesvědčit, abychom naše plány trochu urychlili.“

„Úžasné, co dokáže dvacet let vytrvalého hučení…“

„Dvě desetiletí otravování – a konečně se dostavil výsledek!“ odpálkovala Lily žert. „Ale vážně, jemu se ten nápad líbí. Myslím, že ten dárkový koš k narozeninám opravdu znamenal…“

Emily si pohrdavě odfrkla. „Kdyby mně k narozeninám někdo koupil balíček nějakých pitomých šneků, vzala bych je a nacpala
mu je…“

„Bylo to romantické.“

„Romantické? Tak to ani omylem.“

Daly se do smíchu.

„Ale teď vážně, Lil. Děláš dobře, že do toho jdeš. Opravdu. Zní to jako úžasný nápad. A vím, že sis trochu dělala starosti o Tylera, ale jednou musel přijít čas, kdy si řekneš: A teď jsem na řadě já. Než bude příliš pozdě.“

„Příliš pozdě?“

„No, kolik ti je, dvaačtyřicet?“

Lily se rozesmála. „Obávám se, že už čtyřiačtyřicet.“

„Au, jdi do háje. Dvaačtyřicet úplně stačí. Takže je ti dvaačtyřicet – chceš se odstěhovat do cizí země, začít podnikat, slunit se na terase na lehátku nebo co…“

„Koupat se v jezerech, vysedávat v útulných kavárničkách, naučit se perfektně francouzsky…“

„No, jasně, tohle všechno,“ přerušila ji Emily. „Ale víš co? Když to budeš moc dlouho odkládat, možná to pak už nepůjde!“

„Počkej, já neplánuju v blízké budoucnosti natáhnout bačkory.“

„To nikdo,“ odvětila Emily ponuře. „Ale za chvíli ti bude padesát, pak šedesát…“

„Dávej si pozor na pusu!“

„Neříkám, že jsi stará. Je nám přece stejně, zatraceně. A já jsem v podstatě ještě mimino. Ale přijde doba, kdy na tohle všechno bude už zatraceně pozdě. Kdy už nebudeš mít tu energii všechno zařizovat – řešit veškeré ty složité záležitosti. Prostě si myslím, že děláš dobře.“

„Děkuju.“

Na okamžik se odmlčely.

„Takže, co máš v plánu? Zajet tam a zjistit, odkud vítr vane? Domluvit si nějaké prohlídky? Něco si na čas pronajmout?“ vyzvídala Emily.

„Ještě jsem o tom pořádně nepřemýšlela.“ Lily otevřela laptop, který ležel vedle ní na přikrývce, dala Emily na hlasitý odposlech a našla na Googlu stránku s venkovskými nemovitostmi ve Francii na prodej. „Víš, Francie je… ohromná. A když na to přijde, tolikrát jsem tam zas nebyla. Kromě všech těch prázdnin, kdy jsem tam jezdila v dětství. Ben… no, byli jsme spolu párkrát v Nice a v Paříži, ale zrovna tam bychom si koupit dům dovolit nemohli.“

„Pokud jsi tedy nevyhrála ve sportce miliony, které jsi mi za-
mlčela.“

„Obávám se, že nevyhrála. Každopádně víkendy ve velkých městech jsou super, ale žít tam… já chci někam, kde je to…“

„Levnější?“

„No, to bezesporu,“ zasmála se Lily. „Ale také klidnější. Někam, kde je to… zkrátka pohodovější.“

„Jako například v Limousin,“ odpověděla Emily s přehnaným francouzských přízvukem.

„Oui, jako v Limousin.“

„A kde to proboha vůbec je?“

„Když si představíš mapu, tak je někde v dolní třetině. Vždyť víš, jezdili jsme tam každý rok, od mých dvanácti do šestnácti.“

„Jo, jasně. Všechny ty pohledy s krávami?“

„Jo, tak přesně tam to je.“

„Páni, až takový zapadákov?“

„Ano. Ale je to tam nádherné. A domy jsou tam… “ Na internetu se načetla stránka a Lily zalapala po dechu. „No… směšně laciné. Tady je staré venkovské stavení za padesát tisíc eur!“

„Co to znamená v opravdových penězích?“

„Asi čtyřicet táců. To si můžeme dovolit. Pořád ještě mám dědictví po mámě. A teď navíc to odstupné… Kromě toho, když prodáme dům, budeme mít hotovost, za kterou budeme moct nějakou dobu žít a zaplatit případnou rekonstrukci. A tak podobně. Budeme bez závazků a k tomu budeme mít čas rozjet podnikání…“ Lily se odmlčela, ztracená ve vlastních představách.

„To zní báječně.“

„A navíc tady už nemám tolik důvodů, proč bych zůstávala, když… no, když máma už není. A David je v Austrálii.“

„No dovol? Nic, co by tě tu drželo? Možná že tvůj velký brácha se už nezdržuje na stejném kontinentě, ale pořád tady máš svoji nezvedenou nejlepší kámošku!“ zaprotestovala Emily s předstíraným dotčením.

„Nezvedená kámoška má pas.“

„Správně. Zapomněla jsem na bonus dovolených zdarma pro nejlepší kámošky. Jako bych nic neřekla.“

„No, ale Ben pochopí, jak moc dává smysl se do toho pustit teď, nemyslíš?“ zeptala se Lily ve snaze zaplašit náhlou vlnu pochybností. „Procházky po vinicích, výlety na venkově, každé ráno čerstvé pečivo z boulangerie… co by nás čekalo jinak? Sedět na zadku v Basildonu a dívat se na opakování seriálů o nákupu a prodeji starožitností, jako je Poklad z půdy?

„Jen to nezavrhuj, dokud jsi to nezkusila. Myslím, že se mi ten moderátor Dickinson začíná líbit.“

„Vážně? Ty už asi opravdu stárneš.“

„Haha. Hele, podívej. Máš moji stoprocentní podporu, ať už se rozhodneš udělat cokoliv.“

„Děkuju,“ řekla Lily a otevřela stránku s inzeráty pronájmů. „Je tady i spousta nabídek na pronájem, zatímco budeme hledat dům. Dám Benovi šanci, aby si na venkovský život nejdříve zvykl – víš, co myslím, aby mu to postupně zalezlo pod kůži.“

„Zalezlo pod kůži! Takhle to zní jako nějaká škaredá kožní choroba.“

„Emily! Já to myslím vážně.“

„Dobře, jsem všema deseti pro, aby sis konečně začala plnit své sny. To přece víš. Je načase, aby ses za sebe postavila, Lily Butterworthová. Máš právo říct si o to, co chceš – začít myslet konečně sama na sebe.“

„Ano,“ odvětila Lily. „A víš ty co? Myslím, že máš pravdu.“

***

Když Ben za pár hodin nato dorazil domů, seděla Lily na gauči a přepínala televizní programy v marné snaze najít něco, co by ji zaujalo. V půl jedenácté se ve dveřích na chvíli zjevil Ty, jen aby popadl balíček cereálií a vytratil se nahoru do svého pokoje.

„Jak se vede, zlato?“ zeptal se Ben, šel k Lily a políbil ji do vlasů.

„Ale jo, jde to,“ odvětila s hlavou plnou Francie, venkova a nekonečného léta.

„Dali ti v práci půl dne volna nebo tak něco?“

„Cože?“

„Přišla jsi domů brzy, tak jsem myslel…“

Sakra. Po klábosení s Emily a vypití téměř celé láhve vína úplně zapomněla, že ji ten den propustili.

„Aha. No. Sakra. Přesně tak. Myslím, že dnešek nebyl úplně nejlepší den. Chci říct, aspoň nejdřív ne, protože mě vyhodili.“

„Děláš si legraci?“ Lily už viděla Bena zblednout. Jednou když Ben soucitně sledoval veškeré fáze porodu Tylera a podruhé když chytil škaredou chřipku. Ale nikdy neviděla, že by zbledl tolik po tak obyčejné zprávě. Klesl vedle ní na gauč a světle hnědé vlasy – všimla si, že už zoufale potřebují ostříhat – mu náhle zplihle visely do čela, jako by je ta novina snad také zasáhla.

„Jo. Zjevně jsem tam nadbytečná,“ pokrčila rameny.

„Ach můj bože.“

„Jo. Líp bych to neřekla.“

„Dobře, žádnou paniku,“ řekl a stiskl jí ruku silněji, než jí bylo příjemné.

„Já taky nepanikařím… Chtěla jsem…“

„To zvládneme,“ pokračoval, aniž by se jí podíval do očí. „Můj plat pokryje hypotéku i většinu měsíčních účtů a taky máme něco naspořeno, navíc je tady tvé dědictví, ale to jen pokud to bude naprosto nezbytné –“

„Ano, ale Bene, copak nevidíš, že by tohle mohla být naše šance?“ zvolala Lily, obrátila se k němu a úplně se chvěla nadšením. „Mohli bychom s těmi penězi něco udělat. Napadlo mě, no víš, stejně se chceme příští rok odstěhovat do Francie, tak proč to neudělat hned teď? Nic nás nedrží.“

Ben na ni pohlédl a Lily viděla, jak se mu rozšířily oči – ne ale vzrušením, něčím jiným, něčím, co nedokázala rozluštit. Zvedl ruku a odhrnul si z čela zatoulaný pramen vlasů. „No, já nevím,“ prohlásil, „Chci říct, chystali jsme se to tady trošku dát do pořádku, než to prodáme, nebo ne? Koupelna potřebuje rekonstrukci a…“

„Mě nezajímá výměna nějakého zatraceného bojleru… Tady jde o možnost změnit náš život, Bene!“

Vzal ji za ruku. „Já jen chci počkat, až přijde správný čas.“

„Ale copak to nevidíš? Teď je správný čas.“

„A co Tyler?“

Lily přikývla a pocítila známý osten viny. „Hodně jsem o něm přemýšlela, samozřejmě,“ odpověděla. „Ale upřímně se nechystáme zas tak hrozně daleko, ne? A nějakou dobu si můžeme nechat dům – dostanu to odstupné a něco mám po mámě… dědictví… mohli bychom…“

Něco v Benově výrazu ji zarazilo.

„Je to prostě…“ namítl.

Lily si ho pořádně prohlédla. Seděl tam v pomačkaném triku s rozcuchanými vlasy, unavený po celém pracovním týdnu a po příliš mnoha vypitých pivech s kamarádem. Představila si ho místo toho ve Francii, jak pije kávu na terase a nikde poblíž není žádný „šéf“, kterému by se musel zodpovídat. Představila si život, který by tam spolu mohli vést, místo toho, jak žijí nyní.

Jenomže Ben se netvářil nadšeně, ale zachmuřeně a hloubavě.

„Neříkám, že ne,“ odpověděl opatrně, „jen mám pocit, že to je… no, moc brzy.“

„Moc brzy?“ Lily cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. „Ale dohodli jsme se… čekali jsme, až Ty udělá maturitu, pak přijímačky… až se zajedeš v práci. Na tohle všechno. A teď máme ještě čekat, až Ty bude mít za sebou první rok na vysoké. Jenomže mně došlo, že už vždycky bude nějaké něco, nemám pravdu? Dokonce i příští rok bude pravděpodobně nějaké něco.“

„No, když bude… tak zase počkáme. Nemá smysl to uspěchat…“

„To myslíš vážně?“ zeptala se a žaludek se jí sevřel, jako by právě zhltla další misku šneků.

„Co?“

„No…“ pokračovala Lily opatrně, „slíbil jsi to. Dohodli jsme se, že to určitě uskutečníme příští rok, nebo ne?“

„Neřekl bych, že slíbil… spíš jsem slíbil, že o tom budu přemýšlet… Ale když věci nepůjdou tak, jak by měly…“

„Ach bože.“

Ale Ben se tvářil neústupně.

„Možná bude lepší si o tom promluvit ráno, až nebudeš tak… emocionální,“ řekl, vstal a natáhl se po její ruce.

„Emocionální?“

„Jo, chci říct, je toho na tebe teď moc… já to chápu. Ale, Lily, ty uvažuješ srdcem. Ne hlavou. Je to prostě moc brzy.“

Řekni to! naléhala na ni její mysl. Buď se mnou pojedeš, nebo pojedu sama! Nebo: Kdybys mě miloval, jel bys. Prostě něco! „Aha,“ řekla namísto toho, dívala se dolů na své ruce a cítila, jak jí po tváři stéká slza.

„Hele, podívej. Co takhle,“ dodala téměř zoufale, „kdyby sis vzal měsíc volna z práce…“

„Měsíc!“

„Ano, prostě mě poslouchej,“ pokračovala a položila mu dlaň na stehno. „Pojeď do Francie se mnou. Pronajmeme si dům na nějakém krásném místě a vyzkoušíme si to. Přinejhorším to bude dovolená, přinejlepším možná začneme něco opravdu úžasného.“

Ben mlčel.

„Můžu si to rozmyslet? Měsíc je dlouhá doba… třeba… mohli bychom vymyslet něco kratšího? Možná bydlet v hotelu? Nebo…“

Lily cítila, jak se v ní něco hroutí.

„Dobře,“ řekla. Zjevně nemělo smysl se s ním dohadovat. Cítila, jak ji slzy, které zadržovala, opět pálí v očích, ale zamrkala, aby je zatlačila zpátky.

„Jsi na mě naštvaná?“ pronesl Ben do ticha, které následovalo. Znal ji příliš dobře.

„Nejsem naštvaná,“ odpověděla opatrně. „Jsem jenom…“ odmlčela se. „Bene, řekni mi upřímně. Všechny ty plány, které jsme měli. Všechny ty debaty, co bude příští rok. Jde tady vážně o ,správné načasování‘, nebo je to o tom, že…“ znovu se odmlčela. „Bene, opravdu se mnou do Francie někdy pojedeš?“

Ben na to chvíli nic neříkal. „Ano,“ odpověděl po chvíli. „Ne, chci říct, že možná. Téměř určitě.“

„To mi zní hrozně moc jako ,ne‘.“

„Je to… tedy upřímně řečeno, občas přemýšlím, jestli není lepší nechat sen, aby zůstal snem? Být opatrný s tím, co si přeješ a tak podobně? Všechen náš život je tady…“ dodal, pokrčil rameny a zvedl dlaně v gestu, že se vzdává.

„Ale…“

„Hele, pojďme si lehnout,“ řekl a znovu položil dlaň na její ruku. „Jsem úplně odrovnaný. Vypili jsme moc Guinessů. A jsem si celkem jistý, že i ty jsi měla o pár skleniček víc vína než obvykle. Je teď těžké uvažovat rozumně.“

„Já ale uvažuju rozumně!“

„No, možná, ale já se potřebuju… no, vyspat se na to, víš?“

„Dobře,“ odpověděla Lily, ale do očí se mu nepodívala.

„Dobře?“

„Jo. Probereme to zítra. Jdi si lehnout. Já ještě chvíli zůstanu vzhůru.“

Jakmile Ben zmizel z dohledu, otevřela laptop a dotkla se myši. Displej ožil a Lily se ulevilo, když zjistila, že okna z předchozího hledání dosud nezavřela. Protože tady to celé končí. Nehodlá být někým, kdo se nechá vláčet děním. Hodlá být někým, kdo svému osudu velí.

Dříve než si to stihne rozmyslet, klikla na „vybrat“ u jednoho z gîte, luxusních prázdninových domů k pronájmu, které si předtím prohlížela. V tu chvíli si předsevzala, že když už to nebude na celý zbytek života, tak si své frankofilství užije alespoň měsíc na zkoušku. Ben za ní nejspíš přijede. A když ne, nebude to konec světa. Koneckonců by to znamenalo jen měsíc odloučení. A krůček blíž k životu, o kterém vždy snila.

Když už nic jiného, třeba to Benovi alespoň ukáže, jak moc vážně to ona myslí.

Co nejhoršího by se asi tak mohlo stát? pomyslela si Lily, zavřela počítač a šla si nahoru lehnout.

3

Pomalu se probouzela. Hlava jí těžce spočívala na polštáři, oči měla pevně zavřené a ve spáncích jí prudce tepalo. Limit dvou skleniček vína, který si sama stanovila, už nějakou dobu nepřekročila a začala vlastně zapomínat, proč to vůbec udělala. Včera, zatímco do sebe lila červené a čekala, až Ben přijde domů, si představovala, jak ráno oba vyskočí z postele a začnou spřádat plány. Teď bude ráda, když se jí podaří se bez nehody odpotácet do kuchyně pro kávu.

Mezerou v závěsech pronikalo denní světlo, a když jí nevítaný jas dopadl na obličej, ucítila další prudké zatepání. „Ježíši,“ zamumlala, otočila se na bok a dlaněmi si zakryla obličej.

Vedle ní se ozvalo podobné zaúpění. „Kristova noho,“ zaslechla Bena.

„Kocovina?“

„Kocovina.“ Ben se opřel o lokty, vysoukal se do polosedu a zamžoural proti světlu. „Zatracenej Baz. Vždycky si chce dát ještě poslední na cestu.“

„Mohl jsi odmítnout, vždyť víš.“

„Dobrý postřeh.“

„Kolik jsi toho vypil?“

„Myslím, že jsem to nějak nestíhal spočítat. Každopádně to mi říká ta pravá, madam, co vyzunkla celou láhev vína.“

„Celou láhev?“ zeptala se Lily zděšeně. „A jenom já sama?“

„Skoro celou.“

„Zatraceně, to se nedivím, že je mi tak hrozně.“ Lily se pokusila otevřít jedno oko. Když před sebou spatřila Benovo nahé břicho, zase oko zavřela.

Ben se dal do smíchu a zavrtěl se. „Ale no tak, to zvládneme. Spolu. Mladí jsme jenom jednou. Carpe diem – prožij den naplno a tak podobně!“ Lily zaslechla, jak si dýchl do dlaně. „Bože, omlouvám se za svůj dech. Mám v puse, jako bych někde vylízal popelnici.“

Navzdory tomu, jak ji bolela hlava, se Lily usmála. Jsou spolu víc než dvacet let a pořád se dokážou navzájem rozesmát. To přece něco znamená. Pak jí hlavou bleskla vzpomínka a zpětně ji zalil otrávený pocit. „Jak mladí? Bene, my nejsme mladí už od roku 2011. A těch dní na to, abychom žili naplno, nám už moc nezbývá.“

Ben se krátce zasmál, ale pak mu došlo, že to Lily myslí vážně. „No tak, Lily, já vím. Chápu, proč se tak cítíš. Ale uvidíš, najdeme způsob, jak se s tím vším vypořádat.“

„S čím vším?“

„No, s tvým propuštěním. A… s rozhodnutím, co podniknout dál.“

Lily si povzdechla. „Ale my jsme se přece už rozhodli, co podnikneme dál. Mluvili jsme o tom horem dolem, pořád dokola. Jediné, co chci, je to o rok uspíšit. Chci říct, proč čekat? A teď se zdá, že… no, že se to nikdy nestane.“

Ben mlčel.

„Bene?“

„Podívej,“ odpověděl. „Možná bychom měli… no, dát tenhle rozhovor, to rozhodnutí, na nějaký čas k ledu. Já jen… neměl jsem to tak rychle slibovat…“

„Ale Bene –“

Než však stihla větu dokončit, probleskla jí hlavou nějaká nejasná vzpomínka, tak jako se to občas stává ráno po velkém flámu. Jenže tohle se netýkalo tančení na stole, líbání úplně neznámé osoby nebo podobných náhle vybavených zážitků, často spojovaných s prohýřenou nocí. Tahle vzpomínka se týkala kliknutí na „kupte nyní“ na webové stránce s nemovitostmi. Vážně si zarezervovala dovolenou ve Francii jen pro sebe? Lily si to vybavovala jen matně, nedokázala si vzpomenout na žádné podrobnosti – ani na místo, ani na cenu. Snad to jen měla v plánu, ale nedokončila to.

Musí to každopádně co nejrychleji zjistit.

„Co?“ opáčil Ben.

„Podívej, potřebujeme si o tom promluvit,“ řekla Lily, posadila se, spustila nohy ze strany postele a pokoušela se o veselejší tón. „Ale nejdřív si dáme čaj, ano?“ Podívala se na svého manžela, jak leží zhrouceně v posteli a zjevně mu není vůbec dobře, a zaplavil ji pocit viny. Jistě, pohrdnul jejím nápadem na měsíc dovolené, ale přepadla ho s tím zbrkle včera v noci. Nejspíš by souhlasil alespoň s dovolenou, kdyby počkala až do rána. Mohli spolu vymyslet vhodné datum. A pak, jakmile by tam byli… Něco v jejím nitru jí říkalo, že by Ben propadl Francii stejně jako ona sama. Ale dělat věci za jeho zády nebyla ta nejsprávnější cesta, jak to zařídit.

Představila se, jak by se sama cítila, kdyby to Ben udělal jí. Včera v noci se to všechno zdálo tak snadné. Tak zatraceně jasné. Jenže to způsobil smrtící koktejl klábosení s nejlepší kamarádkou a láhve červeného vína. Dodalo jí to iluzi lehkosti, zatímco ve skutečnosti může být složité si i jen vyrazit na dovolenou.

Ale třeba si dělá zbytečné starosti. Nejlepší bude jít se podívat, co přesně provedla, než začít hned propadat panice.

„A určitě nechceš, abych ten čaj udělal já?“ zeptal se Ben slabým skřehotavým hlasem, zatímco Lily zamířila ke dveřím.

Za normálních okolností by možná neodolala, vzala by ho za slovo a donutila ho neupřímně myšlenou nabídku splnit. Ale dnes na ni dole čekal laptop.

„A co bys dělal, kdybych tvoji nenadšenou nabídku přijala?“ zeptala se ho.

„Asi bych se rozbrečel. Ale udělal bych to. Jen jsem doufal, že se nade mnou slituješ,“ řekl a udělal na ni smutné psí oči.

Lily potřásla hlavou. „Mizero,“ opáčila s pousmáním, pak se otočila a donutila ztuhlé nohy dojít ke dveřím a sestoupit dolů k počítači, který skrýval hledané odpovědi.

V přízemí zamířila do kuchyně zapnout rychlovarnou konvici. Tyler se tu zjevně v noci stavil na půlnoční svačinku – dveře od skříňky s cereáliemi byly otevřené dokořán a další nově otevřená krabice ležela převrácená na kuchyňském pultě. Vedle dřezu stála miska, ve které v malém rybníčku mléka plavaly zbytky lupínků. Lily zvedla pohozenou krabici, dala ji zpátky do skříňky, pak šla k laptopu, který nechala ležet ležérně na kuchyňském stole, a otevřela ho.

Najednou si palčivě uvědomila, co dělá, jako by se na sebe dívala do kuchyně zvenčí. Stojí tam a uklízí po někom, kdo na ni úplně kašle.

Kolikrát vedla se synem konverzaci na téma „zavírej dvířka od kuchyňských skříněk a umyj po sobě misku“? Za posledních osm let přinejmenším jedenkrát týdně. Možná dvakrát. Takže asi osmsetkrát. Osmsetkrát mu vysvětlila, že už je dost starý, aby po sobě uklízel, a taky na to, aby projevoval trochu respektu. A že skříňka s cereáliemi je jako magnet na mravence a mouchy, pokud se nechá otevřená.

Nebylo tak strašné muset po někom uklízet misku. Některé Lilyiny kamarádky měly tři děti, dokonce i čtyři, a nacházely dřezy přetékající špinavým nádobím. To ji jenom zaskočilo pomyšlení na všechny ty úplně promarněné – přinejmenším asi čtyři tisíce, jak rychle spočítala – minuty jejího života. Ale možná by měla radši
mlčet a nechat ho, ať si všude, kam se hne, za sebou sype lupínkovou cestičku.

Jas časného rána venku nahradil déšť. Na okno začaly dopadat kapky, a když Lily vykoukla oknem na zadní terasu s plastovými židlemi a hromadou použitých přenosných grilů z minulého léta, ohromil ji kontrast mezi výhledem, který uplynulých dvacet let vnímala každý den při mytí nádobí, a výhledem, který by mohla mít a který se právě objevil na spuštěném laptopu. Zkusila kliknout na obrázek pro další informace, ale obrazovka zamrzla.

Vypnula a restartovala laptop v naději, že dokáže vystopovat své kroky z předchozí noci a zjistit, co vlastně zamluvila, kde a na kdy. Když se internet opět probral k životu, ozvalo se pípnutí nově příchozího e-mailu.

No jistě! Bude mít nějaké potvrzení v poště. „Dobře, Lily,“ řekla sama sobě, „tak se podíváme, do čeho ses to namočila.“

E-mailová schránka obsahovala běžné nabídky desetiprocentních slev, podivně stylizovaný spam a ujištění, že punčochy, které si objednala před dvěma týdny, už opustily sklad. (Tyhle neustálé aktualizace znamenaly, že Lily věděla víc a tom, kde se zrovna nacházejí její punčocháče, než kde je většinu dní její syn.) A ještě jeden e-mail tam byl. Z eBay.

Lily si vzpomínala, že si prohlížela nemovitosti k pronájmu na dovolenou na stránkách s aukcemi, ale neměla ani ponětí, že by si zrovna tam zamluvila dovolenu.

Předmět zprávy byl napůl nejasný „Blahopřejeme!“ oznamoval nadšeně. „Vaše dražební nabídka na… vyhrála…“

Lily klikla na e-mail, celá nedočkavá zjistit, do čeho se to pustila, a hlavně kolik ji to bude stát.

Pomalu četla text mailu a bezděčně přitom vyjekla.

„Je všechno v pořádku, miláčku?“ zavolal Ben seshora.

„Ano,“ zalhala. „V pořádku. Jen… spálila jsem si prst. Jsem v pohodě.“ Na okamžik zavřela oči a snažila se zhluboka dýchat. A vymyslet, co bude proboha dělat.

To v tuhle chvíli totiž vůbec netušila.

Přešla ke kuchyňské lince, nalila do dvou hrnků vařící vodu a cítila, jak jí po těle vyrazil pot. Je tohle vůbec závazné? Copak na něco takového vážně stačí jedno jediné kliknutí? Zoufale se snažila spočítat, kolik mají naspořeno peněz, kolik na kreditních kartách a jakou sumu tvoří její odstupné. Stačí to vůbec?

Zavřela laptop, jako kdyby tím tu polízanici, do které se jí povedlo dostat, mohla vyřešit. Pak vzala připravený čaj a šla nahoru.

Benovi o tom za žádnou cenu říct nemohla. Ne, dokud nevymyslí, co si s tím počne.

Když se vrátila do ložnice, Ben seděl napůl opřený o čelo postele. Pozorně jí narovnal polštáře, aby se o ně také mohla opřít a vypít si v posteli čaj, což dokazovalo, že možná není ten nejdobrodružnější manžel, ale vážně mu na ní záleží. Když přišla blíž, spatřila, jak se přemýšlivě mračí. „Určitě ti je dobře?“ zeptal se ustaraně. „Jsi úplně bledá.“

„Bledá?“ opáčila ve snaze znít normálně. „Jsem v pohodě!“ za-
zubila se na důkaz svého prohlášení.

„Jsi si jistá?“ řekl Ben. „Divně se usmíváš. Nebudeš zvracet nebo tak něco?“

„Ne, to nic není,“ lhala Lily, podala Benovi hrnek s čajem a sedla si na postel. „Nemusíš hned volat rychlou. Jsem si jistá, že to přežiju.“

Pochybovačně se na ni podíval. „Dobře, když to říkáš.“

Lily usrkla čaje. „Jasně, je to jen kocovina. Ani si nevzpomínám, kdy jsem takovou naposledy měla.“

„Tak to máš štěstí!“

„No to jo,“ řekla. „Takže to smůla způsobuje kocovinu?“

„Ha. Rád bych tomu věřil,“ odpověděl. „Smůla a Baz.“

„Nikdy si za to nemůžeš sám?“

„Nikdy si za to nemůžu sám.“ Zazubil se a chytl ji za volnou ruku. „Podívej, přemýšlel jsem,“ prohlásil. „No, víš, o tom, co jsi říkala o Francii.“

Lily cítila, jak z ní padá tíha. „Ty jsi o tom přemýšlel?“

Pohlédla mu do tváře a místo váhavosti a obav, které tam viděla minulou noc, spatřila přesvědčení. Jako by i on začínal cítit nadšení nad jejím návrhem. Navzdory temným kruhům pod očima, rozcuchaným vlasům a lehce alkoholovému dechu vypadal lépe než kdy jindy poslední dobou – zdál se tím nápadem úplně oživlý.

„Ano. Podívej, omlouvám se. Možná jsem měl věci brát vážněji. Vím, jak moc Francii miluješ, a myslím, že ti to dlužím, když jsem to tak nějak… já nevím, sliboval,“ usmál se a stiskl jí ruku pevněji.

Bolest hlavy zmizela a hruď se jí začínala dmout nadšením. Je možné, že jsou nakonec opravdu na stejné vlně? Třeba by to ještě navzdory tomu, co vyvedla, mohlo nakonec všechno vyjít!

„Ach,“ vydala ze sebe.

„Ano a koukni,“ řekl Ben, postavil hrnek s čajem na noční stolek a uchopil její ruku do obou dlaní. Oči mu zářily nadšením, už celá léta ho tak neviděla. „Mám návrh.“

„Ano?“ zašeptala potichoučku.

„Ohledně Francie,“ odpověděl.

„Ach, Bene!“

„Protože, no prostě, vím, jak moc tam chceš jet.“

„Chci, vážně moc.“

„Tak tam pojedeme!“

„Cože. To myslíš vážně?“ Prudce ho objala, až přitom málem vylila čaj. Opřela si hlavu o jeho rameno a srdce jí prudce bušilo jakýmsi vzrušením, kterému nemohla ani věřit. Vážně se to děje?

„Počkej, ještě jsi neslyšela to nejlepší!“ odtáhl se a sebevědomě se usmíval. „Minulý týden jsem v Expressu našel nabídku. Víkend v Paříži, vlakem první třídou, tříhvězdičkový hotel, jenom za 199 liber na osobu, pokud nasbíráš všechny potřebné vouchery. A my budeme mít výročí, nebo ne? Je to úplně za babku!“

„Och!“

„Francie, chystej se na nás!“ prohlásil a očima pátral v jejím obličeji po nadšení, o kterém se domníval, že tam najde.

„Ehm. Ano.“

Připadala si jako balonek plný heliového štěstí, který někdo náhle vypustil a místo toho ho naplnil hnojem. S ohavným těžkým mlasknutím spadl na podlahu.

Ale právě teď – připomněla si Lily – je zklamání to nejmenší, co by jí mělo dělat starosti. „Dobře,“ řekla a pokusila se o úsměv, zatímco se jí mozkové závity točily závratnou rychlostí. Pošle na eBay e-mail a řekne, že to byl omyl. Třeba by si mohla vymyslet, že má malé děcko, které omylem stisklo klávesu. Zjistí, jestli se z toho dá nějak legálně vyvlíknout. Zeptá se, jak moc je to ve skutečnosti závazné.

Nehodlala se Francie vzdát. Ale rozhodně to nechtěla takhle.

Protože e-mail, který před chvílí otevřela, nepotvrzoval rezervaci dovolené, ani se nejednalo o potvrzení o zaplacení nebo informaci od pronajímatele. Místo toho v něm stálo:

Gratulujeme! Vaše dražební nabídka na koupi Stone Cottage se zahradou o rozloze 3 000 m² a budovami vhodnými k rekonstrukci byla úspěšná.

Sjela níž, protože textu rozuměla jen tak napůl, a hrůzou ztuhla:

Zavázala jste se ke koupi nemovitosti za cenu 48 601 liber. Kontaktujte, prosím, prodejce za účelem ukončení obchodní transakce.

Prostě si právě koupila nějaký zatracený barák.

4

„Tak kde hoří?“ vyhrkla Emily, jakmile Lily otevřela dveře. Zpod kamarádčina kabátu přitom čouhalo něco, co vypadalo jako kalhoty od pyžama. Vlnité hnědé vlasy měla narychlo sepnuté do neuspořádaného drdůlku. „Dorazila jsem, hned jak mi přišla tvoje zpráva.“

„To vidím,“ řekla Lily, zastrčila si blond vlasy za ucho a cítila se trošku provinile, že ona sama se už mezitím stihla osprchovat a umýt si vlasy. „Promiň, jestli to vypadalo jako… no jako tolik naléhavě.“

„Proboha, Lily! Myslela jsem, že tě jedu zachránit od lupičů nebo, co já vím, že jsi podpálila dům. Psala jsi… myslela jsem, že jsi brečela. Ale ty vypadáš v pohodě!“ pronesla Emily, a když vstupovala do předsíně, obrátila oči v sloup.

„Už jsem se uklidnila.“

„Takže nikde nehoří?“

„Nikde nehoří.“

„A já jsem se mohla oblíknout a dorazit o deset minut později?“

„Mohla jsi dorazit i o hodinu později. Promiň. Měla jsem to vysvětlit jasněji.“ Lily se zatvářila omluvně.

„Tak co se proboha teda děje tak naléhavého? A od čeho přesně potřebuješ zachránit?“ zeptala se Emily a letmo Lily líbla na tvář. „To jsem si myslela, že z nás dvou mám sklony k dramatickým výstupům já!“

„Pšt, potichu!“ řekla Lily a kradmo se ohlédla přes rameno.

„Proč mám být potichu? Myslela jsem, že Ben není doma.“

„Není. Ale pořád tu je ještě Ty. Myslím, že spí, ale nikdy nevíš. A já prostě nejsem… nechci, aby to zatím někdo věděl.“

„Tak teď už hořím zvědavostí. Lily Butterworthová, co jsi to, proboha živého, provedla? Určitě to nemůže být tak zlé!“ prohlásila Emily, svlékla si kabát, přehodila ho přes zábradlí u schodiště a odhalila tak, že má na sobě skutečně kostkované pyžamové kalhoty a pomačkané triko na spaní s nápisem Sladké sny, koťátko.

Lily se zazubila. „Pěkný outfit,“ řekla. Položila kamarádce dlaň na rameno. „Ale děkuju,“ dodala. „Totiž díky, že jsi mě vážně přijela zachránit.“

„Chceš říct, že jsem to přehnala, jako obvykle.“

„No, možná trochu. Ale za to můžu já.“

„Já vím.“

„Ještě jeden falešný poplach a konec. Všude samí vlci a s ovcí bude konec.“