Co ti je, Galie?

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2025 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2025 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2025 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-412-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-413-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-414-2 (PDF na CD)

Obsah

Obsah

Poznámka k dataci a počítání času

Úvod do historických událostí románu „Co ti je, Galie?“

První část – Co je z Říma, je podezřelé

Prolog I

Nalodění v přístavu Ostia

Na lodi Niké

Mezipřistání v Alálii

V přístavu Massilia

Prolog II.

Stále Massilia

Cesta do neznáma

Říjnový chaos v Římě

Karavana jde dál

Bolesti a bolístky

Velké těžkosti

Máme na to? Řím

Gergovie je nahoře

Druhá část – Republika v ohrožení

Prolog III.

Špatné skutky

Osudové rozhodnutí senátu (rok 84 př. n. l.)

Kde je Titus?

Ancona

Voják z Aventinu (Řím, rok 86 př. n. l.)

Zuby občanské války (roky 84 a 83 př. n. l.)

Třetí část – Hispanie nám patří, řekl SPQR

Prolog IV.

Zlodějka

Pobyt v Osce (Huesce)

Chybná strategie (rok 78 př. n. l.)

Z Tolosy do Burdigaly

Armoricum

Doslov

Hlavní historické postavy románu a jejich věk v roce 86 př. n. l.

Vysvětlivky k románu

Slovníček

Použitá literatura

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro děti

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Moto:

„Srdce nikdy nepodrobíš zbraní!

K srdci musíš vždy jen srdcem!

Kdo má srdce malého člověka,

ten má celý národ.“

Sibyla

Poznámka k dataci a počítání času

Římský letopočet se počítal „od založení města“ (latinsky Ab urbe condita, AUC), tedy města Říma, ke kterému mělo podle Tita Livia dojít 21. dubna roku 753 př. n. l. Pro převod z našeho letopočtu je potřeba pro roky před naším letopočtem odečíst od čísla 754: AUC = 754-R, např. 754-rok 84 = 670 ab urbe condita. Pro pohodlí čtenáře, aby nemusel neustále přepočítávat mezi římským a soudobým letopočtem, se držíme současné datace.

Rok původně začínal měsícem březnem (Martius), na 1. ledna (Januarius) byl začátek roku přesunut roku 190 př. n. l. Starší kalendář měl rok o délce jen 355 dní, kdy 12 lunárních měsíců bylo doplněno o jeden den. Rozdíl oproti délce slunečního roku (365 a 1/4 dne) byl vyrovnáván vkládáním hrudného (přestupného) měsíce o délce 23 a 22 dní každého druhého roku, roky tak měly střídavě délku 355, 378, 355 a 377 dní. Pontifikové, kteří spravovali kalendář, však často hrudný měsíc nevkládali a cyklus nebyl dodržován a měsíce se rozcházely s odpovídajícím ročním obdobím. Toto vyřešila až juliánská reforma, kdy byl zaveden rok o 365 dnech a každý čtvrtý přestupný rok o 366 dnech.

Římské hodiny: Římané rozdělovali den na 24 hodin na 2 rovnocenné poloviny na denní a noční. Délka hodin se měnila s ročním obdobím, největší rozdíly byly mezi letním a zimním slunovratem. Na vhodných místech ve Městě byly pro kontrolu umístěny sluneční hodiny.

Například první hodina dne při letním slunovratu trvala od 4:27 do 5:42. První hodina při zimním slunovratu od 7:33 do 8:17. Sedmá hodina dne při letním slunovratu trvala od 12:00 do 13:15. Sedmá hodina dne při zimním slunovratu trvala od 12:00 do 12:44.

Úvod do historických událostí románu „Co ti je, Galie?“

Tento román volně navazuje na knihu „Velekněžka“ v pokračování života hlavní hrdinky Elmiry. Tato velekněžka je v měsíci srpnu (dříve Qiuntilis) roku 85 př. n. l. odsouzena Pontifexem Maximem Quintem Muciem Scaevolou a kolegiem soudců za nedovolený medicínský zákrok, císařský řez, provedený na prosbu otce dítěte. Dítě zachráněno, ale rodička Gadulah zemřela. Velekněžka překročila dvě zásadní tabu pro všechny kněžky Vestina chrámu: nesmí vidět krev; a nesmí vidět mrtvolu. Byla to vražda, řekl soud.

Za takový čin existoval pouze trest smrti, ale protože byla pro všechny nedotknutelná, musela sama sestoupit do kobky, která byla neprodyšně uzavřena. Za deštivé noci prokopali beton a pomohli jí z kobky čtyři muži. Především otec novorozence Quintus Appia Vero, její učitel medicíny Asklepiadés z Prúsy, obdivovatel gladiátor Rablés ji pronesl Cloakou Maximou (odpadní stokou) k ústí Tibery a naložil kormidelníku Saveriovi do lodě k odplutí do Ostie. K překvapeným zachráncům se v noci přidal otrok Malik, který uprchl z Caesarovic rodiny, protože velekněžku beznadějně miluje.

Elmira je v bezvědomí, probrala se teprve na lodi. Zde začíná děj románu „Co ti je, Galie?“ zasazený do politického ovzduší Říma a jeho dobytých kolonií, v malé Asii, Hispánii, Galii… Neodvratně se rozpadá dřívější republika a její zákony, umírají lidé v občanské válce v boji o nadvládu nad Říší římskou dvou nesmiřitelných stran: patricijů a plebejů, tedy Optimátů a Populárů. Co se stalo s dřívější vyrovnanou politikou senátu?

K vysvětlení je třeba se vrátit do předchozí historie říše. Hodně zjednodušeně by se dalo říct, že válku rozpoutali dva muži, oba výborní velitelé legií, kteří měli své přívržence (rozuměj voliče), a ten, kdo vyhrával, vždy rozpoutal čistky a vraždy protistrany. Říkali tomu proskripce. Ani jeden z nich nerespektoval dřívější zákony (zákony 12 desek) a tvořil své vlastní.

Byl to plebejec, Optimáty opovrhovaný, nevzdělanec a hrubián Gaius Marius, vynikající vojevůdce „svých“ vojáků, zachránce Říma před vpádem Germánů, též sedmkrát zvolený konsul, což bylo nezákonné. Jeho dřívější vojenský kvestor, tedy podřízený, dokonale vzdělaný patricij Lucius Cornelius Sulla, který svým vojákům rozuměl a oni jej slepě následovali. Nešťastné rozhodnutí senátu pověřit vedením vojenské výpravy L. C. Sullu proti nepříteli Říma Mithridatovi Eupathorovi, jenž dobytá území v malé Asii patřící Římu stále považoval za svá, bylo vzápětí změněno a pověření uděleno Gaiovi Mariovi. Sulla se vrátil, vyhnal Maria i mariovce a po nastolení „pořádku“, rozuměj silou, odplul do Malé Asie. Marius se vrátil a zaváděl „pořádek“ zase on. Vyhánění a vraždy odpůrců, tedy sullovců, nebraly konce. Sulla byl prohlášen senátem za nepřítele říše a bylo mu odebráno pověření.

Málo si z toho dělal, kdysi uzavřel s Mithridatem Dardanský mír roku 85 př. n. l. Ve stejném roce zemřel i konsul Gaius Marius. Sullovi se uvolnila cesta k vládě jediného diktátora, zůstával v Malé Asii kvůli svým vojákům loupícím na dobytém území. Slíbil odplatu vraždícím mariovcům, jejich konsulům a přívržencům, většina Optimátů nabrala sílu a byla na jeho straně. Senát musel vyřešit vzdorovládce v Hispánii Quinta Sertoria, jenž tam zavedl vlastní senát i pořádky. Tato doba se již románu velmi dotýká, tedy následujících roků 84, 83 a 82 př. n. l. Vše vyřešil Gaius Pompeius, přezdívaný Sullou Magnus, spolu s generálem Mettelem Piem. 

První část – Co je z Říma, je podezřelé

Prolog I

Bohové nesnášejí lidskou dokonalost. Rádi se baví. Ví, že jen oni jsou dokonalí. A když my, lidé, je chceme napodobit, rozzlobí se a hodí nám do cesty pořádný trám, vědí přece, že jiná cesta tu není.

Vzpomeňte si! Kdy vás poprvé políbil Amor? Mysleli jste si, že vás miluje, ale on chtěl duši. Znáte tu pověst? Amorovi jde vždy o duši. Aby ji dostal, převléká se a člověk uvěří. A potom? Amor napne luk a vystřelí. Zraní tu duši, kterou člověk nabízí. V té chvíli člověk pochopí, že duše byla jen jeho. Jediná věc, která se nedává.

Pak cítí celý další život bolest. Někoho miloval a ten ho zradil. Pobavil se a odletěl. Člověk za ním nemůže, nemá křídla. Smůla!

Člověk si umíní, že příště stejnou chybu neudělá. Začne pracovat na své dokonalosti. Hledá a touží. Klaní se i posluhuje, zapírá sám sebe. Když si o sobě myslí, že už je dokonalý – vhodí mu bohové opět břevno do cesty. Co na to člověk? Některý zahořkne a ztrpkne, jiný si začne namlouvat, že bolest vydávaná duší je známkou špatného života… Obdivuje všechny, kteří tuto bolest necítí, jsou tedy lepší.

Není to pravda!

Jejich duše spí a rozum prahne po všem hmotném. Tu zlatou misku jim bohové rádi přistrkují, baví se tím. Nejvíc se smějí, když člověk s posledním výdechem musí misku pustit a duše nenaplněna odlétá. I bez křídel. Příště! Opakuje si a stoupá, nebo klesá do Plutonovy říše. Nejvíce se baví Amor, protože ani bohové jeho šípům neunikají. Co je to minulost, přítomnost či budoucnost, to já jsem příště, říká Amor.

„Já si počkám, jsem věčný našeptávač!“

Nalodění v přístavu Ostia

Kormidelník Saverio a gladiátor Rables úspěšně propluli Tiberou až do Ostie. Tento přístav byl malou zmenšeninou Říma. Činžáky a obchody, tržiště i aréna, chrámy s bohy, ale nekonečný rybí puch. Saverio přirazil loďku k levému břehu Tibery a řekl nevrle Malikovi a Rablesovi: „Vyneste tu ‚mrtvolu‘ na břeh, dál nemůžeme, vzbudili bychom rozruch. Niké není daleko, snad tam dojdete. A my se vrátíme!“

Malik přistrčil Elmiru hromotlukovi Rablesovi a vystoupil, spíše se vyštrachal na břeh. Stále lehce pršelo. Chvíli se marně pokoušel zapálit lampu. Její oči ho sledovaly z pevného Rablesova sevření, až ji konečně vystrkal na břeh. Malik s ulehčením zapálil lampu. Žádné loučení, loďka odplula. Natáhl k ní ruku: „Pojď!“ Nehýbala se a držela si paže překřížené na hrudi, aby z ní nespadl pléd z ovčí vlny.

„Nemohu svítit a vést tě,“ řekl přísně, „chceš-li žít, musíš jít!“

Vedl ji, vybíral nejlepší místa v trávě, pěšina byla nezřetelná a rozbahněná. Slyšel, jak jí cvakají zuby zimou, ani jemu nebylo lépe. „Až přijdeme k lodi a budeme na ní, raději nemluv,“ zasyčel do tmy. „Už nejsi Elmira, jsi má paní Ell.“

Nepodívala se na něj, ani nepřikývla. Jsem mrtvá, myslela si. A tohle je Plutova říše, odplata mi patří.

Pach přístavu Ostie byl stále silnější, míchal se s kouřem krbů z domácností, Elmira jej považovala za puch náležející podsvětí. Déšť zvolna ustával, příšeří patřilo rozhraní noci a dne. Když musíš jít, tak jdi, mučil ji mozek. Ty nohy nejsou moje, myslela si.

Přišli na molo, u kterého kotvila vysloužilá řecká vojenská triéra, nyní římská obchodní Niké. Elmira viděla tak majestátní loď poprvé. Jako suchozemská Bójanka neměla takovou možnost, ani v tiberském přístavišti v Římě, Niké nepřiplouvala kvůli malé hloubce řeky. Vždyť Elmira devět let nevytáhla paty z Fóra Romana, náměstí ve středu Říma, ke kterému přisedal Domus publica a Regia, bydlení a úřad Pontifica Maxima, bydlení Vestiných kněžek, před nimi malý Vestin chrám. Vše na malém prostoru, nenachodila se.

Muži v tom šeru nakládali bedny, soudky, nové amfory na olivový olej, měchy a pytle, truhly s drahou keramikou a bedýnky s jídlem. Kapitán Niké je jadrně popoháněl, a když ho Malik uctivě pozdravil, pouze přikývl. Přistoupil až ke kapitánovi a řekl: „Určitě o nás víte, jsem Kimal a tohle je má paní Ell. Kam máme jít, pane?“

„Lodník vám ukáže, on už ví,“ skřehotal kapitán nastydlým hlasem a prohlížel si jestřábím zrakem ženu vedle Malika, v mžiku zhodnotil její zdraví. „Ať jí lodník přidá houni! Ostatní péče je na tobě, mladíku, abys rozuměl, mimo službu, když nebudeš kuchtit či umývat nádobí. Tvá paní na tom není dobře, snad ji nebudeme muset šoupnout do moře.“

Zachvěla se. Malik pozoroval její vratkou chůzi po houpajících se schodech na palubu, jednu ruku nastavenou za zády, aby ji mohl trochu jistit. Jestli zakopne, myslel si, shodí do moře i mne a bude po nás. Statný muž s plnovousem, který řídil ukládání nákladu, vrhl na divnou dvojici zkoumavý pohled a pokynul jim směrem k zádi lodi. „Ženská v naší kajutě? To je nebezpečné a hlavně nepřístojné,“ mínil pro sebe cestou na záď, leč na složení posádky a pasažérů neměl žádný vliv.

Malik zavinul Elmiru do houně a uložil na pryčnu. Byly rozpálená a sténala. Kapitán se přišel podívat a za chvíli přinesl pohárek s vodou. „Dej jí napít, je studená,“ řekl velitelsky, „tady nic teplého není a nebude. Teď pojď se mnou, tvé místo je v kuchyni, kde budeš i spát. Smíš sem chodit, ale neotravuj důstojníky, rozumíš?“

„Ale když je paní tak nemocná, musím sem chodit i v noci!“

„Jak jsem řekl, buď tichý a uctivý k mým lidem, se vším se počítá, mají moje rozkazy.“

Měla zavřené oči a jejich hlasy vnímala jako vítr, který se začal zvedat. Všechny zvuky se slévaly v jeden hukot. Odešli a Elmira-Ell, byla milosrdně nesena do říše spánku boha Somna.

Než Malik vstoupil do malého prostoru, honosně nazvaného kuchyní, všiml si, že onen vousáč – syrský lodník Tahar – přebírá za loket čtyři dívky a tlačí je na schody do podpalubí. Nedivil se a nemusel moc přemýšlet, co to znamená. Věděl, že v cíli, v Massilii existuje něco jako škola pro otroky, dívky i chlapce. Kam jinam mohli tito „obchodníci“ vézt tak mladé a pěkné dívky? Naučí je tam jak provádět manikúru, pedikúru, masáže po očistě těla, hlavně dle libosti svých pánů poskytovat různé sexuální služby. Takoví otroci byli na trhu velmi drazí. Chuděry!

Malik, sám otrok od dětství, byl sice vychováván v Caesarově rodině, ale dobře věděl, co to obnáší. Kdyby je zahlédla Elmira, určitě by raději skočila do moře. Hnusem! Nebo o těchto věcech jako velekněžka věděla? Dále nad tím nepřemítal, chtěl vyčistit velmi špinavé a zaschlé nádobí. Potřeboval vodu, ale ukázali mu vědro na provaze.

„Vodu si vytáhni sám! Pitná je na pití, ty osle!“

Tohle mu řekl špindíra, zvaný Huf, jenž drhl palubu po všem šlapání a tahání nákladu. „Ale na vaření potřebuji i pitnou,“ upozornil Malik.

„Jó, tak tu přiděluje lodník Tahar, bez dovolení to nepude,“ dodal špindíra Huf. Malik se pro tentokráte musel vzdát představy, že umyje Elmiře alespoň obličej.

Na lodi Niké

Již pluli druhý den a Malik si myslel, že slibované mezipřistání na ostrově Corsica se neblíží, vítr sílil a kapitán Volikakis klel. Přišel se přesvědčit, zda je železný koš na dřevěné uhlí dobře přišroubován, prohlédl si Malika jako mulu ke koupi a poručil: „Hlídej oheň!“ Malik se trápil už od vyplutí, nestíhal svou práci kvůli péči o Elmiru. Ta ležela v kajutě důstojníků jako smradlavý balík, jen občasné zasténání prozrazovalo, že ještě žije. Její obepínající houně byla plná zvratků a jiných výměšků, snažil se vše vyčistit, než chlapi vydrhli palubu, nešlo to moc dobře, a navíc v kajutě byl obvykle jeden z kormidelníků, který hlasitě chrápal. Tato malá místnost skoro nikdy nebyla prázdná.

Včera večer si vyžádal jeden menší měch pitné vody, na všechny úkony málo. Dnes ráno se prohraboval nafouklými fazolemi, na přebírání večer nebylo dost světla.

„Useknem ti ruku,“ slibovali námořníci, „budeš-li nám servírovat nějaké červivé svinstvo!

Měl to stále na paměti. Když se námořníků zeptal, kdo tam vařil před ním, řehtali se jako koně a ukazovali nahoru do plachet. „Je v koši na stěžni, náš miláček Nicolas, jak by mohl teď vařit, je plavčík.“ Na přídi spolu dlouho hovořil kapitán s lodivodem, divoce rozhazovali rukama a Malikovi to bylo podezřelé. Nechal fazole být a snažil se mezi bednami a lany přiblížit co nejblíže, potíž byla v tom, že vrzavý zvuk vesel, pleskající plachta a bubínek udávající rytmus vesel mu odposlech rušily.

„Co je s tou ženskou?“ hromoval lodivod Tahar.

„Dovézt ji musíme aspoň trochu živou,“ krákal starý havran Volikakis, „jinak v Massilii nebudou denáry, rozumíš?“

Malik se musel vrátit k fazolím a mudroval nad tím, zda by mohl použít slitou namáčecí vodu z nich na léčivý zábal pro Elmiru. Uvařil je a přihodil sušené skopové a potom rozdělil jídlo do misek, vodu i víno si posádka nalévala do pohárů sama. Byla to jediná chvíle, kdy byla kajuta prázdná. Vešel do kajuty s vědrem fazolové vody, rozhodně nevoněla. Sklonil se nad Elmirou a sáhl jí na čelo. Měla horečku. Přerývavě dýchala, ani se nepohnula ani nepodívala, když na ní promluvil.

„Promiň, ale musím tě úplně vysvléct, nemysli si o mně nic špatného, nejsem žádné zvrhlé čuně.“

Vybalil ji z houně a jiných hadrů, ztěžka sundaval jedinou neroztrhanou tuniku, byla přilepená k tělu. Ohlédnul se ke vchodu, snad sem nikdo nepřijde! Konečně se mu podařilo přetáhnout tuniku přes upocené, zcuchané vlasy. Namočil ji do vědra, a zatímco ji ždímal, polohlasem se Elmiře omlouval: „Nemám jinou vodu, ale ty musíš žít, chci, abys žila,“ drkotal zuby a pokoušel se ji obléci. Při tom se modlil nahlas.

„Juno, ochránkyně žen, prosím, pomoz jí. Tolikrát tě velebila ve tvém chrámu na Kapitolu, přece ji nenecháš umřít!“

Dívka zasténala, když jí třel nohy i ruce. Přiložil jí ucho na hruď a slyšel rychle bijící srdce a sípání z plic. Námahou i strachem se orosilo čelo i jemu. Co kdyby ji takto viděl jiný muž? Pořád to pro něj byla posvátná bytost.

„Ty musíš žít, přece jsme tě netahali z té kobky, abys tu umřela,“ odříkával s přestávkami, mezitím co ji balil do všech těch hadrů a nové houně, kterou vyžebral na kapitánovi. Uložení bezvládného těla na pryčnu jej úplně vyčerpalo. Jeho vnitřnosti se mu řezavě svíraly a on si uvědomil, že všichni jedli, jenom on ne. Měl s sebou malý kalíšek pitné vody a tu se snažil do Elmiry vpravit. Dvakrát polkla a pak se rozkašlala. Bylo zbytečné pokračovat.

Políbil ji na čelo a připadal si trapně. Tohle by mu jako zdravá žena nikdy nedovolila. Tiše řekl: „Přijdu večer, teď mám práci.“

Umínil si, že až přistanou, vyžádá si pro Elmiru od kapitána čas na zvláštní ošetření. Možná jsou tu někde uloženy i staré plachty, hodily by se. Ty špinavé hadry i houni musí vyprat a vyčistit. Snad ten Řek pochopí, že jinak tato žena zemře. Spoléhal se na to, co odposlechl na palubě, znamenala pro něj přece peníze! Zato Malik neměl žádné a zavrženým kněžkám se do hrobky nedávají. Chtěl opatřit Elmiře lepší oděv, nevěděl však jak.

Mezipřistání v Alálii

Blížili se ke Corsice, bylo pozdní odpoledne, jižní notos (jak vítr zvali řečtí námořníci) ustával, byla to velmi příznivá doba ke svinutí plachty a vyhození kotev. Zdáli byla vidět pevnina a z ní svítila narůžovělá pevnost městečka Alália. Na palubě bylo rušno, kapitán stál u velitelského můstku a jeho povětšinou nevlídná tvář se postupně vyjasnila, takže si Malik dodal odvahu a předstoupil před něj.

„Pane Volikakisi, potřebuji tvou pomoc pro mou paní, umírá!“ Kapitán ihned změnil výraz z blaženého očekávání do nevěřícné tvrdosti.

„Chtěl bych její šaty vyčistit i vyprat, nejen proto, že smrdí, ale tělo mé paní ty nečistoty přijímá, proto se neuzdravuje, nikdy nežila ve špíně. Není schopná pít natož jíst a má horečku. Prosil jsem důstojníka Tahara o příděl vody jen pro mou paní, ale odmítl to. Já to chápu, je nás na lodi hodně. Víš, kapitáne, pokud bych mohl na pevnině ty věci vyprat, sehnat nějaké ovoce na šťávu a nějakou, byť obnošenou tuniku, jistě by se paní začala uzdravovat.“

Kapitán Volikakis si chmurně hladil bradu, o takové věci se nestaral a nic nevěděl, jeho oddělená komůrka od společné kajuty důstojníků byla pro něj záštita soukromí. Obnos slíbený za tu ženu byl vysoký, v duchu mínil, že to by tak ještě scházelo, abych o něj přišel. Znal posádku a obava, aby v jeho nepřítomnosti neprovedli nějakou levotu, byla opodstatněná.

„Hmm, pomohu ti, jenže tebe s sebou na pevninu nevezmu, místo tebe, i když jsi hlavní kuchař, vezmu Nicolase. Skoro nic neváží a k nákladu, který naložíme, ho lehce připočteme. Ty budeš svou paní hlídat, a kromě toho máš uvařit kotel kaše pro ty mezky v podpalubí. Jo, a těm holkám do ní přidej trochu sušeného ovoce! Nicolas je chomout, vařit neumí a špinavé nádobí mu nevadí. Vodu dostaneš od Tahara, ten musí na loď dohlížet, jinak by se ti dobytkové vzbouřili.“

„Dobytkové“ byli zedření veslaři, kteří měli za sebou v tomto týdnu dlouhou cestu z provincie Afriky do Ostie. Kde jinde by bylo tolik žádané exotické zboží než v přístavu Cereles (dříve Utica). Mnoho jich zemřelo vyčerpáním cestou, a tak Volikakis doplnil stav novými otroky v Ostii. Malik chtěl z vděku políbit kapitánovi ruku, ale ten ucukl, jako by jej bodla vosa.

„Nech toho,“ řekl přísně Řek, „na takové kraviny si na lodi nepotrpíme. Ostatně, Kimale, měl bys myslet i na sebe, jsi vychrtlý, oči ti už skoro nejsou vidět, rozuměl jsi? Já potřebuji, abys vařil jako bůh!“ Uchechtl se tomu a pospíchal na levobok lodi, aby dohlédl na spouštění člunu, Tahar vykřikoval příkazy a muži kmitali s nákladem zboží pro Alálčany. Mezitím se spolu ti dva bavili, takže výsledkem bylo, že později nechal Tahar přinést Malikovi dva vaky vody a mračil se. Jeho obličej byl vlastně podmračený neustále, ale v tuto dobu musel ohlídat vše sám a dostal nějaké nové příkazy kvůli té zpropadené ženské. Mezipřistání v Alálii probíhalo vždy stejně. Kapitán se vedle ve svém kamrlíku přehraboval v truhle s cennostmi a cinkal nádobami – dárky pro domorodce.

Malik honem běžel za Elmirou, sáhl jí na čelo orosené potem, měla tváře dorůžova, potila se. Vše tedy je na dobré cestě, ale do čeho ji převleču, mínil starostlivě. Napadlo ho, že by možná mohly pomoci ty dívky dole, až jim přinese kaši. Přeběhl do kuchyně, kde nad špinavým nádobím lelkoval Nicolas. „Uděláš pro mne něco?“ zeptal se Malik. Skrček natěšený na dnešní výlet přikývl.

„Mohl bys mi přinést z pláže pěkně ohlazený a spíše placatý kámen, velký nejméně jako dlaň?“

„Chceš někoho praštit?“ řekl nedůvěřivě Malikův pomocník.

„Ne, nahřeji ho a dám do nohou mé paní, pomůže jí to.“

„Ty jsi magor, myslíš také na něco jiného než na ni?“

„Jo, těším se, až odsud oba vystoupíme a ona bude už zdravá.“

„Tak zabal tu teplou kaši do kusu plachty a bude to stejné. Moje matka tohle dělávala, když jsem byl ještě malý a nemocný.“ Malik se na Nicolase udiveně díval, cožpak tenhle skrček byl někdy malý? Zeptal se: „Odkdy sloužíš na lodi?“

„Asi od sedmi let, když nás piráti ve vsi pochytali a prodali. Musel jsem potom vylézt nahoru do koše na stěžni a hlídkovat, nikoho z chlapů tam už kapitán neposílal, ten přede mnou tam usnul, loď málem ztroskotala.“ Nicolas si přehodil cestovní vak přes rameno a šel za kapitánem. Opatrovat dárky bylo jeho povinností.

Byl spuštěn člun se čtyřmi vybranými osvalenými otroky, kapitán rozdal poslední příkazy a pak do něj s Nicolasem nastoupil. Tahar jim podal dvě krásné amfory s vínem a konečně odplouvali. Ostatní námořníci jim velmi radostně mávali, v podpalubí se otroci natáhli na své lávky a všichni si říkali – bude klid, jeden pán stačí.

Malik uvařil kaši, nandával do misek a hodlal jít do podpalubí, kde nikdy nebyl.

„Mně do toho taky dej rozinky!“ ozvalo se za jeho zády. Tahar! Chtěl vrchovatou velkou misku. Budou mít menší porce, myslel si Malik, a bez řečí mu misku podal. Tahar se odporoučel a Malik sešel do podpalubí.

Panoval tu hrozný smrad ze zpocených těl otroků, kožených vaků, beden, starých plachet, zatuchlé vody ve džberu a další změti předmětů. V zadní části mimo dohled veslařů visely čtyři sítě na spaní a v nich se dětsky chichotaly dívky, jež viděl před odplutím. Rozdal jim misky a dřevěné lžíce. Seskočily a sedly si na jednu z beden.

„Co tak civíš,“ setřela ho ta s nejodvážnějšíma očima, „kde je náš skřítek Nicolas?“

„Jak se jmenuješ,“ zeptal se Malik.

„Hadijá,“ nač ti to bude?“

„Chci tě o něco požádat, Hadijo, potřebuji pro svou paní něco jako noční košili, je nemocná a já ji musím převléct, pomůžeš mi?“

„Blázne,“ řekla, „směly jsme si vzít jen to nejnutnější, proč bychom se teď něčeho zbavovaly? A zadarmo!“

„Trochu peněz dostanu až v Massilii, ale tam zatím nejsme, víš? Nemám nic.“

„Jsi tedy její otrok?“

„Ano,“ díval se na ní psíma očima, potom sepnul ruce.

Smály se všechny a hodně nahlas, pobavil je.

„Ticho!“zařval někdo z palandy za nimi, byl to druhý kormidelník, který přestal chodit do důstojnické kajuty, stejně hlídal kormidlo a trochu i tohle „mladé telecí“.

Dívky se ohlédly a jedna z nich mu podala obyčejnou režnou tuniku. „Na, to stejně nosit nebudu!“ Že by pochopila svůj další osud? Pozoroval je. Jedly hltavě svou prosnou kaši a kromě té dárkyně si svůj život v Massilii představovaly jako život v bájích o bohyních na Olympu. Poděkoval a sebral prázdné misky. Když stoupal po dřevěných schůdcích na palubu, uslyšel ženský křik, spíše ryk vražděného zvířete. Běžel za zvukem. Nemýlil se, bylo to z kajuty důstojníků. Otevřel dveře a skoro přimrzl k podlaze. Elmira byla v napůl rozbalené houni na zemi, tuniku u krku roztrženou a pokousané rty. Tahar se po ní sápal rukama se špinavými nehty a syčel: „Drž hubu, čubko! Já tě proberu, to budeš čumět!“

Malik přiskočil až k němu. „Nech mou paní, pane! Nevíš, že je nemocná?“ Mohl Tahara uškrtit a hodit přes palubu, Caesar ho v potyčkách dobře vycvičil, ale uvědomoval si, že by to byl jeho a její konec. Rozzuřený samec Tahar se neuklidňoval.

„Ona ji snad nemá, i když je blázen?“ sípal.

Choval se jako pirát a též jím byl, sám velel pirátské lodi, než byla rozbita Římany u Mauretánie. Podařilo se mu tehdy uniknout, byl mladý, silný a lstivý. Potom se toulal po přístavech, vnucoval své služby, až byl najat na Niké. Kapitán takového chlapíka potřeboval, o tom, co je zač, si iluze nedělal. Malik se při jeho odporném prohlášení otřásl.

„Chceš ji zabít, pane?“

„Zabít ne, ale užít si s ní, to ji nezabije!“ prohlásil Tahar s úšklebkem.

„Jestli to uděláš, moje paní zemře – a co na to řekne kapitán?“

„Hovno!“ vyštěkl Tahar, zvedl se a odešel.

Malik si sedl na zem k Elmiře, hladil ji po zacuchaných vlasech a stále dokola tiše mlel: „To nic, to nic, už je pryč,“ až se její zoufalé oči zavřely a její hlava bezvládně zakotvila na Malikově rameni. Pokračoval v řeči: „Musím tě převléct, mne se neboj, už jsem tě přece jednou oblékal.“ Nebránila se, ale nepomáhala mu. Pak ji podložil čistou houní, oblékl jí vyžebranou tuniku, zabalil do kusu staré plachty a omyl jí obličej. Tušil, že mu nepomohla schválně, ale stále pracoval jako stroj. S funěním ji vytáhl na pryčnu.

„Elle, dej se dohromady, přijdu pro tebe až v noci, musíš na vzduch, teď mám práci. Neboj se, už nepřijde, a kdyby, vraz mu prsty do očí!“

Nepromluvila, ani to nečekal. Sebral rozkopnuté misky před vchodem a odebral se do kuchyňky. Zakryl poklopem nádobu s dřevěným uhlím, sedl si na podlahu k vydlabanému korytu na nádobí. Mozek vydal strohý příkaz a tělo ani ne sedmnáctiletého mladíka se sesulo v tvrdém spánku.

Všichni na člunu měli důvod k radosti. Otroci pádlovali jako zběsilí, kapitán Volikakis se už viděl v pevnosti, Nicolas rád povídal s domorodci při nákupu jídla, vždy dostal malý dárek pro sebe a úplně všichni se těšili na dobré jídlo. Nicolas se cítil na lodi Niké velmi osamělý, bylo mu čtrnáct let, nebyli tu žádní vrstevníci a za dlouhou službu zde se obličeje jeho rodičů změnily v masky ve tmě. Pro otroky více než jídlo znamenala zem pod nohama a ochotné náruče služek vítajících změnu.

I když kapitán byl na poměry na lodi zvyklý a ženy mu v jeho věku již tak moc neříkaly, přece se těšil na jejich měkké a teplé ruce v lázni, čisté prádlo a hrabání prstíků při vysoušení vlasů. To vše mohl mít i v Massilii, ale tam se za služby platilo. Zde to bylo zadarmo jako výraz pohostinnosti senátora Scipia. Ano, už je to dávno, kdy jeho prapředek Publius Cornelius Scipio tento ostrov v podobě sevřené pěsti se vztyčeným palcem dobyl pro Řím. Říkali mu Afrikanus a vojáci ho zbožňovali pro jeho chrabrost i vlídnost. Bylo to v době rané republiky v roce 238 př. n. l. A od té doby jeho potomci – již méně chrabří, méně vzdělaní a méně spravedliví – se právě díky jemu stávali guvernéry v pevnosti, jíž založil a která se kvůli barvě žuly dovezené ze severní části ostrova jmenovala Burgus Rosea. Nyní se republika neodvratně řítila ke svému pádu, v letopočtu 85 př. n. l.

Paní Antistia byla trochu víc zaoblená a o něco starší než guvernér Scipio, ale s nepřestávajícím úsměvem. Ten se ještě více protáhl do srpku měsíce, když před ní na krásně leštěný stůl položil kapitán Volikakis bleděmodrou vyšívanou tuniku a bronzové nádobí. Senátor a guvernér Corsicy Lucius Cornelius Scipio byl zase nadmíru spokojený s krátkou dýkou zvanou sica v nádherném pouzdru vykládaném perletí a dobře ušitými pevnými galskými botami.

„To se mi bude v tomto divokém kraji hodit, často lovím v horách. Máš, Volikakisi, velmi zvláštní zboží, vřelý dík,“ řekl Scipio a vzpomněl si, že takové dýky mají římští pobudové. O původu bot raději nekoumal, ale byly nové. Když usedli ke stolu, vymínil si kapitán, že ho bude obsluhovat Nicolas, což paní domu udivilo. Nicolas šel do kuchyně, kde si kuchařka mladíčka dobře prohlédla a pak vyslechla přání hosta. Ušklíbla se a naložila na měděný talíř maso a zeleninu.

„Co ty, pejsánku, na lodi děláš?“ řekla mazlivě.

„Kuchaře a plavčíka,“ odpověděl a zrudl. „Nejsem pejsánek, jmenuji se Nicolas.“

„Chci si s tebou, Nicolásku, po večeři popovídat!“ usmívala se a rukou udělila směr odchodu. Baba jedna, myslel si a předložil talíř kapitánovi. Jako vždy musel Nicolas ochutnat štipek masa i sousto zeleniny. „To je zvyk,“ řekl kapitán, „už dávno zažitý, nemějte mi to za zlé,“ neb se hostitelé po sobě významně podívali, jako by říkali „my víme“. Římští důstojníci, kteří tu sloužili teprve krátce, přemístili ruku k pasu.

„To nic, přátelé, kapitán je náš dlouholetý přítel a je tu vždy vítán,“ řekl Scipio.

Netrvalo dlouho a hosté i hostitelé přiopilí rudým falernským vínem začali zpívat oslavné popěvky na předky i otce tohoto Scipia. Připadalo mu to přehnané, protože věděl, jak neslavně tatík uprchl z obklíčeného tábora. Zatímco písně nabíraly na břitké ironii, posbírala kuchařka nádobí a odvedla Nicolase do kuchyně se slovy: „Pojď! Musíme dát něco Penátům, aby se na nás nerozlobili.“

Nicolas se ohlédl na kapitána, který kývl na souhlas, už sluhu nepotřeboval, nezajímal ho.

„Umyjeme to nádobí, co říkáš?“

Odpověď ani nečekala a nalila mu do poháru víno. Jeho gesto, že nechce, ji nijak neodradilo. „Jsme spřízněné duše, že Nicolásku. Jsem Améla, neboj se, budeme si rozumět.“ Podávala mu dolitý pohár a oči jí blýskaly jako meče v aréně. Nebyl zvyklý pít, ani mu nikdo nikdy víno nenabízel, tak se mu brzy točila hlava. Nádobí bylo umyto a Améla zavelela: „Pojď ven!“

Podzimní noc ještě stále dýchala levandulí a rozmarýnem. Vnímal tu vůni a šel za ní po tenké pěšince mezi harampádím a kurníkem do malého sadu s olivovníky. Světlo poskytoval lehce zarudlý měsíc v úplňku.

„Sedni si sem,“ ukázala pod mohutný strom. „Řeknu ti příběh mého života. Utekla jsem z hor do města na pobřeží, bylo mi třináct let. Toulala jsem se městem a kručelo mi v břiše. Všiml si mne bohatě oblečený Říman a nabídl službu v kuchyni. Byl to otec nynějšího guvernéra. Netrvalo dlouho a pozval mne do své ložnice. Říkal mi věci, kterým jsem nerozuměla, a plazil se po mně tak dlouho, až mne zprznil. Nemohla jsem znovu utéct, stejně byli všude vojáci, byl by to můj konec. Zůstala jsem, ale nepřestávala se bát, kdy mne zatáhne k sobě znovu… No, neudělal to. Nebyla jsem hezká jako ty zmalované krásky v lupanarech. Pro mne bylo důležité, že jsem neotěhotněla.“

Nicolas se rozplakal a ona mu strhla hlavu mezi svá upocená mohutná prsa. „Už jsi byl někdy s ženskou?“ zeptala se co nejvlídněji. Zavrtěl hlavou, pokud mu to její obří prsa dovolila.

„Tak to uděláš teď!“

Měl pocit, že ho zavalila přílivová vlna a má plnou pusu mořské vody. Konečně pochopil, proč ho sem přivedla. Nezmohl se na jediné slovo, natož větu odporu. Sundavala mu kalhoty a tiše brebentila. „Vykašli se na své sny, protože ty si plní jen pracháči!“ Jezdila mu po slabinách a pak uchopila jeho penis a zručně ho třela. I když mu to připadalo strašné a směšné zároveň, divil se v duchu, jak její ruku poslouchá. Pak rozhodila svá tlustá stehna a přitáhla si ho za hubený zadek a navedla do svého propadliště. Určovala rytmus tak dlouho, až vydechl jako umírající, vždyť se mu v tu chvíli zdálo, že umřel. Zapůsobil alkohol i úlek z ponížení. Stáhla ho ze sebe, utřela se sukní, naložila „pejsánka“ na záda a odnesla ho do přístřešku pro osly, tam ho složila na čerstvou podestýlku v prázdné kóji.

„Tak vidíš, včera nám jeden zahynul a ty jej skvěle nahradíš!“

Neslyšel jí, toulal se někde v hlubokých soutěskách jako ten osel, který se s nákladem zboží udřel k smrti na věčných cestách do Corte podél řeky Rhotanos. Přišla za ním časně ráno a dovlekla Nicolase za ruku do kuchyně, kde to již vonělo a bublalo.

„Pij! Je to horský čaj s medem divokých včel, ten tě posílí. Už se po tobě sháněl pan Volikakis, všichni jsou nachystaní k odchodu, pospěš si!“ Teď mu neříkala pejsánku ani Nicolásku. Nedíval se na ni, ale ona mu něco zabaleného vtiskla do dlaně. „Tohle jsem tenkrát dostala já, ale nikdy nepoužila. Bude se ti možná hodit,“ řekla a pohladila ho po hubeném rameni. Chtěl ji kousnout, ucukla. „No tak, chlape, vždyť na tebe čekají, nezdržuj se!“

Už ses probral, chcípáku? Nic nevydržíš!“ doprovodil kapitán herdu do Nicolasových zad. „Pober tady ty dary a půjdeme.“

Nicolas naložil do vaku sušené maso, kozí sýry, ovoce i olivy a nějaké šatstvo. Spokojený kapitán i otroci s pořádným nákladem na zádech vyrazili ke člunu. Nicolas šel jako poslední, bolela ho hlava a nohy se mu nekontrolovatelně třásly. I když se mu nedařilo přivolat podobu své matky, myslel na to, co by mu řekla, kdyby věděla. Určitě by nezaznělo „můj pejsánku…“.

Bylo ještě šero, ale na lodi již nikdo nespal. Lodní lampa svítila jediná, posádka v plném nasazení, jen rozespalí veslaři pokašlávali. Malik šel zkontrolovat Elmiru. Tahar chodil po palubě a prohlížel, zda je vše připraveno k plavbě. Ani Elmira nespala, ale když Malik vešel, neusmála se, nepozdravila.

„Dnes v noci, tě vezmu na palubu a nadýcháš se jiného vzduchu než zde, ale před Taharem dělej, že spíš. Musíš začít chodit, jinak tvé nohy ochabnou a již nikdy chodit nebudeš, rozumíš mi, paní?“ Její oči ho sledovaly, jenže odpovědi se nedočkal. „Teď musím do kuchyně, všichni budou chtít jíst, něco ti donesu, ale jíst musíš sama, tvoje vzdorování je špatné.“

Člun přirazil k levoboku a všichni z posádky vyšplhali na palubu. „Je všechno v pořádku, Tahare?“

„V naprostém, kapitáne!“ zněla odpověď. Zatímco kapitán šel ke své kajutě, byl vytažen člun a za ním i kotvy Niké. „Máme dobrý vítr?“ zeptal se Volikakis kormidelníka a ten přitakal. „Tak plachtu vytáhnout!“ Bubínek opět udával rytmus a do plachty se opět opíral jižní notos. Nicolas se přištrachal do kuchyně a Malik hned věděl, že není v pořádku.

„Přinesl jsi mi ten oblázek?“

„Ne,“ hlesl, „ale dám ti, co jsem dostal, možná se se to bude hodit, alespoň mi to ona řekla.“

„Ona?“ vytáhl Malik obočí, „kdo ona?“ „Kuchařka z růžové pevnosti,“ odpověděl hubeňour a podal mu balíček. Malik rozbalil dárek a nevěřícně předmět prohlížel. Byl to dámský hřeben z jeleního parohu s vyzlaceným hřbetem, uprostřed na hřbetní straně zářilo perleťové intarzované písmeno M, nebo to bylo řecké S?

„To ti dala jen tak?“ vyslýchal Malik Nicolase a ten zrudl. „Jen tak ne!“ „Aha, kolik jí bylo?“ „Stará baba,“ řekl Nicolas naštvaně a začal nalévat vodu do kotle. Náhle se otočil k Malikovi. „Vím, že ji miluješ. Bude to pro tvou paní dost dobrý dar?“

„Moc děkuji, třeba začne i mluvit.“

V dálce jim narůžověle svítil přístav Cardo, ale kapitán tenhle přístav neměl rád, když nemusel, tak tam nepřistával. Přišel za Malikem do kuchyně, ač tam běžně nechodil, a podal mu chumel šatstva. „Na, tady máš pro tu svou paní a převleč ji. Vyvětrej i tu její houni, počasí nám přeje. Ale...“ udělal významnou pomlku, „strhnu ti to z platu!“ Malik poděkoval, jenže kapitán se ve dveřích otočil.

„Bylo všechno v pořádku?“

„Ano, pane!“ Přišel pro něj Nicolas, protože musel hlídkovat na stožáru.

Co mohl jiného Malik říct, když se za kapitánovým ramenem šklebil Tahar. S odpovědí byli spokojeni oba. Niké plula dál podél vztyčeného palce ostrova Corsica, až zazněl povel: „Loď na severozápad!“

Potom přišla noc, stříbrný denár na obloze svítil jasně – znamení dobré plavby. Idyla byla jen prchavý okamžik pro ty, kdo se mohli dívat. Kapitán Volikakis se na chvíli zasnil nad předchozími událostmi a pomyslel si, jak dobře to mají mocní zařízené, žijí si v přepychu – a on? Žádná rodina, opustili ho, protože nikdy nebyl doma, vlastní děti si mysleli, že tenhle námořník je jejich strýc, k tomu holý zadek a věčná obava, aby loď neztroskotala na útesech, navíc mužstvo ze samých holomků, kteří by mu nejraději zakroutili krkem. Stálé riziko, že se něco stane. Mare nostrum (Naše moře), říkali Římané Středozemnímu moři, ale ono patřilo spíše pirátům, kterých přibývalo.

Došel na záď, poklepal na rameno prvnímu kormidelníku a pak pootevřel dveře do kajuty. Ozývalo se z ní chrápání Tahara i druhého kormidelníka. Vešel dovnitř. Žena, která mu měla přinést tučný zisk, seděla na pryčně, na hrudi si držela raneček šatů z pevniny, měla šílené oči a cvakala zuby. Přišel tiše až k ní, natáhl k ní vstřícně ruku a zašeptal: „Pojď ven, paní! Mně se neboj, ale takhle to dál nejde.“ Pomohl jí vstát a vyvedl ji na palubu. Posadil ji na připevněné bedny vedle člunu, podal jí šaty, do kterých ji Malik nestihl převléct.

„Pošlu ti tvého sluhu, buď zticha a pozoruj nebe!“

Elmira si trochu oddechla, škaredé myšlenky sebral filuta Měsíc. Vyděšený Malik ji našel schoulenou téměř jako kočku, držela se hromádky šatstva. „Promiň, Elle, jsem pořád v kuchyni a musím makat, zadarmo mne nepovezou jako tebe. Narovnala se. „To víš, že někdo za tebe zaplatil zálohu a ještě bude platit v cíli?“ Dívala se na něj nevěřícně, ale nepromluvila.

„Já vím, že trucuješ, chápu to. Cítíš se ukřivděná, myslíš, že tě zradili ti, co slibovali pomoc, že?“

Zlostně kývla. Chtěl ji obejmout kolem ramen, ucukla. Ztišil hlas, odhrnul jí divnou kápi z plachty přes ucho a šeptal. „Byli tam všichni! Nebyla jsi při smyslech, a tak nevíš, jak pilně kopali a hrabali, Quintus – otec dítěte, učitel Asklepiadés a gladiátor Rables. Moje nabízená pomoc je vlastně nemile překvapila, nemohli tušit, že jsem od Caesarů utekl navždy. Teď ti pomohu obléct čisté šaty a ty budeš chodit, rozumíš?“

Svrchní tmavě modrý šat byl asi po nějaké silnější ženě, byl jí o hodně větší, pak ji převázal v pase spletenými proužky kůže, takže připomínala převázaný balík. Hlavu s vlasy jí ovinul do jakéhosi turbanu tenkým dlouhým šálem. Elmira si pomyslela, že vypadá jako ty bláznivé ubožačky z nemocnice na Tiberském ostrově, a hned na Malika udělala patřičnou grimasu.

„Klidně ze sebe dělej bláznivou, aspoň si tě nebudou všímat. Teď budeme chodit po palubě.“

Vodil ji po palubě, ona vrávorala, nemusela nic hrát, mořská nemoc třásla hlavně jejím žaludkem, ale zvracet už nebylo co, udělali okruh k houni zvratky prosycené, kterou Malik opřel o bednu, a potom odvedl Elmiru do kuchyňky, kde spal opřený o dřevěné ostění Nicolas. Jeho víčka se pouze zachvěla, takže ani nezjistil, že má spolusedící. Malik jí podal kalíšek vody, sedl si k ní a ona okamžitě usnula. Byl to pro něj jeden z krátkých okamžiků štěstí, který se – jak správně tušil – nemusí opakovat.

První se probudil Nicolas a s úžasem si Elmiru prohlížel. Měla bílou pleť, krásné ruce, jež asi nikdy nepracovaly, jemně růžové krásné rty. I když měla oči zavřené a nevzhledný oděv, byla krásná. Nemusel dlouho přemýšlet, proč kolem ní Malik pořád skáče. Srovnání s jeho svůdkyní vedlo samovolně k dalšímu znechucení. Vstal a šel do skladiště potravin a zeptat se kapitána, co se dnes bude jíst. Jako vždy kaše, ne? Ten na zpytavý pohled stále ještě chlapce dodal: „Sýry a placky nachystáš na večeři.“ Prohlížel si modrošedé kruhy pod očima svého plavčíka a poklepal mu na hubené ramínko. „Můžeš spát dole u dívek, jinak to nevyřeším, musíš se též dobře vyspat.“ Vynesl z podpalubí vak s vodou, Nicolas šel s ním a nesl pšenici z Egypta a ječmen od řeky Po. Kuchaři nechali Elmiru umýt obličej ve vodě na kaši, smáli se, jak bude všem chutnat, a poslali ji venčit se na palubu.

Kapitán se na ní usmál a dál si jí naoko nevšímal, ale zjistil v denním světle totéž co Nicolas. A ty její modré oči! Nikdy takové u ženy neviděl. Fascinovaně přišel až k ní.

„Bylo včera v noci opravdu vše v pořádku?“ Zavrtěla hlavou, že ne. Zarazil se a potom znovu vyzvídal.

„Otravoval tě někdo z mých chlapů?“

Přikývla.

„Nic si z toho nedělej, paní, já ho znám. Byl to Tahar, že?“ Opět přitakala mlčky.

„On totiž nemůže skoro nikde opustit loď, všude po něm pasou mstitelé, takovou má pověst. Když vystoupí, je po zuby ozbrojen, možná mu to jednou nepomůže. Omlouvám se za něj, ostatně brzy budeme v Massilii.“

V podpalubí bylo parno a puch, možná horší než u dobytka ve stájích. Muži u vesel se při jídle střídali tak, aby neohrozili plavbu lodi, zbroceni potem doufali v očistu v přístavu Massilii. Dívky švitořily. „Ó, sladká nevědomosti!“ Malik si oddechl, protože Elmira snědla trochu prosné kaše a začala pít. Kapitán změnil kurs na sever a loď brzy vplula do Lvího zálivu hladce, za bezvětří, a kapitán Volikakis si zálibně promnul svůj plnovous. Poděkoval do oblak bohyni Fortuně, přestože se o ní říká, že je vrtkavá, tentokrát jemu i Niké přála.

V přístavu Massilia

Niké pomalu aostražitě vmanévrovala kmolu Starého přístavu, oddech celé posádky byl téměř slyšitelný. Malik se loučil vkuchyni sNicolasem nerad. Ale neodpustil si dvě rady do života, ikdyž uslzený plavčík asi nevnímal. Jsi drobek, atak pití nesneseš, hlídej si pití anauč se říkat ne. Měj se co nejlépe, Nicolasi, moc ti děkuji! Objal ho, měl pocit, že drží sotva opeřené ptáče, cítil sním.

Elmira utohoto rituálu nebyla, držela se na palubě zábradlí, pořád jí nebylo dobře. Atehdy si ji bedlivě prohlížel iTahar. Byl naštvaný, že mu unikla. Podivil se tomu, co viděl. Kapitán chtěl, aby ti dva vystoupili první. Zahulákal na Malika, nechal spustit lávku avedl Elmiru opatrně dolů, Malik za nimi. Na dlážděném molu čekal důstojník Říma ve vyleštěné zbroji, pohlédl na Elmiru, pozdravil lehkou úklonou hlavy apřistoupil ke kapitánovi. Ten se ke dvojici obrátil: Můžete jít! aoni koutkem oka zahlédli plný, obstojně velký měšec, jenž převzal.

Malik se ještě ohlížel, toho Římana nikdy neviděl adoufal, že ani on nezná jeho. To už neviděl, že po chvíli zpaluby sestoupily čtyři dívky akapitán dostal další měšec. Volikakis se trochu divil, že na molo přijel krytý povoz se čtyřspřežím sabinských mul. Jak to, že majitelé tak přesně věděli, kdy přistanou, ať vAlálii tak zde – ani nemusel žádat ovstup do přístavu. Ohlédnul se na Niké, nad jejíž palubou se vznášel holub. Bylo mu to jedno, spevnou půdou pod nohama byl král moře.

Elmira aMalik šli, spíše se vláčeli po nábřežní široké cestě vydlážděné velkými plochými kameny, tak jak to nejprve vymysleli Řekové, zakladatelé tohoto dosud svobodného města, ikdyž kolem již vládl Řím. Massilie byla přístavním městem se zvláštním statutem vGallii Narbonensis, kvůli bohatému obchodu avyšším clům. Ona se opírala oMalikovo předloktí, právě to před časem zlomené Caesarem, občas sykl, ale nevěnovala tomu pozornost. Malika to již vysilovalo. Dvojnásobná služba na Niké anevyspání si vybralo svou daň. Zeslábl azhubl. Elmira byla již spíše stínem bývalé velekněžky azdálo se, že její podivné oblečení kráčí samo. Stále mlčela. Vruchu přístavu vypadali nepatřičně azmateně.

Odér přístavu dokonce převyšoval smrad odpadového ústí kanálu Cloaky Maximy vŘímě do Tibery. Elmiře se znovu zvedal žaludek, zvláště když svalnatí chlapi táhli káď snapůl shnilými zbytky ryb do baňatého člunu. Garum, blesklo jí hlavou, ta odporná omáčka, která se ztěchto zbytků vyrábí ajíž si Římané pleskají skoro na každé jídlo. Byla překvapená, že její mozek po tom všem si ještě vybavuje vzpomínky. Odvracela hlavu od Malika adál mlčela.

Rušné nábřeží lemovala šňůra skladišť obchodníků, mezi nimiž se krčilo pár domečků rybářů; před jedním znich seděla vrásčitá avysušená babka ase zavřenýma očima vystavovala tvář ještě stále dovádivému slunci. Došli až kní, babička však náhle ožila aukázala na vybělené dveře, aby vešli. Malik dával přednost Elmiře azvědavě sledoval, jak ta žena zavěsila na mohutnou skobu vedle dveří polínko ovinuté vyschlým hadem. Usmála se na něj aznovu jej pobídla dovnitř, pak zavřela zevnitř na petlici ařekla mu: To, aby věděli, že je tu klient. Znají mne, nikoho nepřijmu, pokud nechci.

Byly tu police plné nádob roztodivného obsahu, od stropu visely svazky bylin, dřevěné schůdky, zakryté vědro, dubová lavice uzdi, stolek snádobím ibřezové metly austropu na dlouhém bidlu byly zavěšeny pruhy látek. Hlavně to tu vonělo. Elmira si bez vyzvání unaveně sedla aMalik byl postrčen kprůchodu zakrytému pruhovanou dekou.

Projdi až na dvůr, kde je koryto plné vody pro naše dva osly, apořádně se umyj! Čistota půl zdraví, viď? Stáhla kus látky apodala mu ji. Utři se pořádně ašaty řádně vypraš! Elmiře zacukaly koutky úst, vzpomněla si na Asklepiada ajeho podstatu učení ipraxe při uzdravování pacientů, téměř vše se dalo vyléčit koupelemi aotužováním. Zatrnulo jí uprostřed hrudi izahřálo, že to byl ion, kdo ji vyhrabával zhrobky, myslela si, pěkně sis se mnou zahrál, Amore! Amor se vtu chvíli zasmál, protože on bolestné myšlenky slyší vždy aposlouchá je rád.

Když Malik procházel další místnůstku, stála tam naproti ohništi káď plná vody akouřilo se zní. Ihned pochopil, že setkání je sotva náhodné, vždyť ta kořenářka na ně čekala! Vrátil se apodal babce zabalený hřeben. Je to dar od plavčíka Nicolase pro mou paní, určitě bude třeba. Bábince blýsklo vočích. Jen už jdi apotom vytáhni ze studny novou vodu do koryta. Osli se totiž nikdy špinavé vody nenapijí, raději pojdou žízní.

Ta chatrně vypadající babka zvedla Elmiru za ramena jakoby nic. Pojď, děvenko, teď se budeme bavit spolu my dvě, uleví se ti. Potom pomohla své pacientce do kádě sbylinkovou vodou. Sedla si kní apřebírala šatstvo, co svlékla ipřinesla. Vybrala asúžasem si prohlížela původní Elmiřinu tuniku. Něco takového nosí jen ty nejbohatší ženy Říma! Zahlédla vočích Elmiry strach. Jsem Anaig, po otci Roch. Nemusíš mi říkat nic, nepotřebuji nic vysvětlovat, také nebudeš nic platit. Už zaplatil abyl to Říman, znám je. Chodí sem všichni, chudí ibohatí. Ti bohatí platí neradi, jsou skoupí apyšní na svou moc. Jen málokdy platí bez podmínek. Nemusím pokračovat, že?

Anaig vstala atřela její tělo mořskou houbou, posléze jí nalila na hlavu odvar zMydlice lékařské, která obsahuje saponiny, ajemně umyla vlasy. Pak jí vlasy vytřela arozbalila hřeben. Elmira ukázala, že se chce česat sama. Anaig jí pomohla ven zkádě azabalila ji do vlněné osušky. Na chvíli odběhla, přinesla pěkné svrchní šaty, ale úplně černé. Schovávala jsem je pro svou nevěstu, my Armoričanky nosíme pouze černé, víš? Jenže můj syn se nikdy neožení, neboj se, je na moři avrátí se až pozítří, neuvidí tě. To už budete na cestě odtud, ty itvůj ochránce. Je to tvůj sluha, otrok nebo společník?

Elmira zrozpačitěla, nejen že mluvit nechtěla, nyní zjistila, že nemůže, hrdlo měla něčím ucpané. Pocítila strach. Co když už mluvit nebude? Opět nepotřebuji slyšet nějaké tajnosti, jdu za ním, aby tam nezoslovatěl. Má stejný strach jako ty, paní. Anaig jí poprvé řekla paní. Copak je tato žena jasnovidka? Elmira bolestně usykávala nad rozčesáváním vlasů apřemýšlela nad tím, co slyšela.

Malik stál mezi osly, jednoho znich hladil, oslík mhouřil své krásné oko adržel, nu, jako osel. Anaig se přišourala až kněmu. Jak ti mám říkat? Kimal, odpověděl tak urputně, aby přesvědčil sám sebe, leč ji neošálil. No dobře, pojď dovnitř, něco musíte pojíst apak vám dám nějakou radu, jak půjdete dál. Už vám nikdo pomáhat nebude, živit vás budou jen ruce adobré chování. Anaig připravovala rybu na roštu, což celý prostor nelibě zamořilo. Elmira sice hlad cítila, ale rybí pach jídla jí škubal žaludkem, jídlo odmítla. Dostala tedy jakýsi posilující čaj, hořký anedobrý, ktomu včerejší chlebovou placku.

Když dojedli, zůstali sedět na podlouhlých bednách shladkými víky, asi se na nich spávalo. Jsem ráda, že je vám lépe, jako by tu byli dva jiní lidé než ti, co před chvílí přišli. Mrzí mě, že si se mnou nechcete povídat. Nedivím se, neznáte mne, vím, že jste na útěku, řekla přímo aoni se na sebe významně podívali. Ten spiklenecký pohled bral Malik jako usmíření, do pravdy však bylo daleko.

Ráda si povídám stěmi, co oto stojí, ale mlčím aposlouchám své klienty, když si postěžují. Dozvídám se mnoho novinek iklepů, vím okaždém hnutí lodí iposádek, což by vám mohlo být ku prospěchu. Něco vám osobě povím, jde přece odůvěru, vždyť tu dnes přespíte. Přikyvovali, ale zmáhala je únava, voda jim vzala zbytek sil.

Pocházím zArmorica, začala Anaig, z osady Lannion blízko přístavu Morbaix. Krásný, ale kyselý avěčně mokrý kraj. Pirátský kraj! Špatná pastva ašpatná úroda. Někdy jsme se radovali, když tu ztroskotala loď. Zatímco druzí odnášeli vše, co bylo vrženo na břeh – abrali ioděvy aboty zmrtvol – já ho našla. Byl zraněný, ale žil! Nikdo mi nevěnoval pozornost, lidé stižení mamonem se snažili urvat co nejvíc. Ze všech dívčích sil jsem ho odtáhla mezi duny autrženým pruhem ze své jediné spodničky jej obvázala.

Anaig se zadívala na své hosty. Elmira, zřejmě zotavená silným čajem zbylin poslouchala, ale Malik opřený ostěnu klimbal. Ukázala jsem mu na sebe, že se jmenuji Anaig, aon se trochu usmál, ukázal na sebe ařekl Armaval, zdůraznil počáteční hlásku A. Přehodila jsem přes něj svůj velký šátek aukázala, ať mlčí. Vnoci jsem ho úplně sama odtáhla do našeho seníku apřinesla mu vodu akozí sýr. On byl Britan ajá mu nerozuměla, až časem. Zotavil se, ale kulhal, neutekl by nikomu. Apak na to naši přišli. Něco takového se unás neodpouští, navíc jsem byla těhotná. Vyhodili nás oba, jeho nezabili jen kvůli mému pláči do sepjatých rukou. Už jsem svou rodinu nikdy neviděla. Protloukali jsme se všelijak anakonec skončili zde, práce tu byla. Armaval brzy umřel amně zůstal syn, Cedrik. Je rybář atrochu prostoduchý, nesmí vás tu najít, není zlý, jen všechno vykecá.

Elmira se trochu ošívala, poloha vsedě ji už tlačila, ráda by se Anaig na něco zeptala, hrdlo měla slepené. Anaig postřehla zájem aztišila hlas. Moje rodné Armoricum je plné tajemství, druidů, bažin slesními duchy ana ostrově Brehat jsou istaré hroby Bójů. Elmira údivem otevřela pusu. Anaig si toho všimla.

Zajímá tě to, paní? Elmira cosi zachroptěla.

Na ostrově Sein žijí kněžky, vždy je jich devět, potírají si vlasy rostlinami, takže mají rudé vlasy. Znají silná kouzla, která působí ina počasí apomáhají kuzdravení místním lidem. Oni je za to milují, nosí jim trochu jídla, zvou je na všechny pohřby isvatby, ale též se jich bojí, hlavně chlapi, neodvažují se mít lechtivé průpovídky. Už končím, musíte se vyspat. Anaig přinesla staré, ale čisté houně. Uložila Elmiru do lůžka Cedrika aMalik si ustlal na truhle.

Ráno se Malik vzbudil brzy, avšak stařenku nepředběhl. Stihla vyprat Elmiře šaty, přehazovala je na dvorku přes konstrukci zmladých stromků. Pojď sem, mladíku, apomoz mi! Máš svou paní rád? Zakoktal se aznachověl. Tak ji dobře hlídej, je tak křehká.

Zato ona nemá ráda mne, nemluví atrucuje právě kvůli mojí péči.

Ale jdi, buď trpělivý, je asi zbohaté rodiny anafrněná, že? Přikývl.

Tak poslouchej. Dnes přijede kolem poledne mercantile Zara, tak říkají vůdkyni obchodní výpravy na cínové stezce. Dáš jí ode mne dárek apožádáš ji vkaravaně mezků amul opráci. Osvé paní jí řekni avyžádej si místo platu jedno zvíře kpronájmu. Nemohu to zařizovat já, ona chce skaždým jednat přímo. Je to dobrá obchodnice, ale tvrdá, musíš ji umluvit. Bude se clít ataké nakládat na Niké, která vás přivezla, ale... vyčkej vhodnou chvíli, až bude sama – ikdyž její ochránci nikdy nejsou daleko. Ochranu potřebuje, přivezla vzácné zboží: kolínka cínu, ingotky železa imědi, ale též stříbra azlata. Ona sama se umí rvát jako chlap, to se oní ví, na koni jezdí zrovna tak…

Takovou ženskou neznám, ačkoliv od svého bývalého pána vím, že sarmatské ženy mají uřezané ijedno prso, aby mohly přesně střílet zluku, vmísil se jí Malik do řeči.

Ještě jsem neskončila. Teď se najíte aty půjdeš kpřístavní budově telonea. Je to ta věžovitá stavba uprostřed nábřežní ulice. Dole se úřaduje, vpatře bydlí posádka, je vždy napůl římská ařecká, Massilia je ještě samostatná. Dohodni se Zarou, kdy se kvýpravě můžete přidat, nejlépe ještě dnes. Stejně tu budou všichni nosiči, vodiči iochránci nocovat vnedalekém saeptiu, jako vždy. Pro vás dva to už nebude žádné pohodlí.

To tuším, ale omě přece nejde, jde omou paní, že?

Tak, tak, zocelí vás to oba. Anebo rozdělí, pomyslel si Malik ašel vařit prosnou kaši, jak se sAnaig dohodli.

Čilá bylinářka šla vzbudit Elmiru, jenže ta už seděla na škaredé pryčně arozčesávala si vlasy. Anaig přišla až kní. Zapletu ti vlasy, paní, stočím do uzlu, pak se ti už nezacuchají, co říkáš?

Zatímco babka scitem prováděla, co slíbila, vzpomínala si Elmira na svou nešetrnou bójskou služku ataké svou matku, která se nikdy neobtěžovala dát jí najevo svou lásku právě česáním. Sehnula se apolíbila Anaig ruku. Stařenka tím byla velmi zaskočená anarovnala se, jenže Emira se na ni doslova vrhla aobjala ji.

Malik to viděl, protože právě přicházel anesl misky skaší. Uštíplo ho usrdce, ale misky jim podal, sledoval Elmiru, která konečně snědla všechno. Potom přistrčila kAnaig svůj krásný hřeben. Pocítil hořkost zjejího chování, úplně ho to rozhodilo. Anaig vtiskla zpět hřeben Elmiře do ruky ařekla: Ne, je to dar od někoho, komu jsi byla blízká, to si nesmím vzít.

Už je čas, abys šel, podotkla trochu karatelsky Anaig, my dvě se tady zatím porovnáme.