Dobře utajený
(zlo)čin

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Robin Stevensová

Dobře utajený (zlo)čin – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému děťátku. Příští generaci.

Copyright © Robin Stevens, 2022

Illustrations by Jan Bielecki

Illustrations copyright © Penguin Books Ltd, 2022

Translation © Tereza Kupková, 2025

Cover images © Trey Tibbit; Andrei Stepanov; HangriArt; Granate Art; flankerd; HQ Vectors Premium Studio; Eladora; Margaret Jone Wollman; LR Creative; NATALIA-P / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-253-7225-8

ISBN e-knihy 978-80-253-7231-9 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-7242-5 (1. zveřejnění, 2025) (ePUB)

ISBN e-knihy 978-80-253-7243-2 (1. zveřejnění, 2025) (MOBI)

PŘÍSNĚ TAJNÉ

z dokumentů týkajících se případu Ministerstva mimořádných aktivit

prosinec 1940

PRVNÍ ČÁST

NAŠE MISE ZAČÍNÁ

1

Ze zprávy May Wongové, 18. prosince 1940

Jmenuju se May Wongová. Je mi deset let (skoro jedenáct), a abych zachránila svět, stala jsem se špionkou. Je to čirá pravda, vůbec nepřeháním. Ve válce se může přihodit cokoli, každý se může stát hrdinou.

A kdokoli může být padouchem. Když válka začala, myslela jsem si, že nacisti vypadají jako ještěrky, které se kdysi vyhřívaly na schodech vedoucích k našemu velkému domu v Hongkongu. Představovala jsem si, že mají šupinatou, lesklou kůži a žluté oči. Byla jsem přesvědčená, že když jste zlí, musíte taky zle vypadat.

Ale teď, když už jsem větší, vím, že zlo na sebe umí vzít jakoukoli podobu. Může vypadat jako škrobená guvernantka, milá postarší paní nebo pochůzkář, který u vás doma kontroluje zatemnění.

Tenhle příběh je o tom, jak jsem – jsme – v Anglii odhalili nacistického špeha, vyřešili vraždu a připojili se k Ministerstvu mimořádných aktivit. Bylo to o hodně těžší, než jsem čekala. Museli jsme na to jít mazaně a jako vždycky nás žádný z dospělých nechtěl vyslechnout, dokud už nebylo příliš pozdě. Dospělí jsou vážně zoufalci. Naštěstí teď už nám naslouchají a chtějí se dozvědět, jak to všechno bylo. Právě proto o tom píšu.

Mimochodem, tohle je oficiální verze poznámek, které jsem si během naší mise zapisovala. Čeká se ode mě, že budu používat spisovný jazyk, tak jak nás ho učí ve škole, ale jelikož jde o moji zprávu, rozhodla jsem se, že vám ji sdělím po svém. A to znamená, že vám nejprve musím pár věcí vysvětlit.

Nejdůležitější ze všeho, co byste o mně měli vědět, snad kromě skutečnosti, že jsem špionka, je fakt, že bych v Anglii vlastně vůbec neměla být. Měla bych dál žít v Hongkongu, kde jsem se narodila, s mamkou, taťkou a bráškou Teddym. Jenže vloni jsem přijela do Anglie s tátou a mou druhou sestrou Rose, abychom navštívili dívčí školu Deepdean – pitomý anglický internát, kam nás chtěl otec zanedlouho poslat. A během našeho pobytu na ostrovech vypukla válka.

Tatínek se rozjel domů, jak nejrychleji to šlo, aby mohl být s maminkou a Teddym, mě však nechal trčet v Anglii s Rose a naší nejstarší sestrou, Hazel. Do Hongkongu se budu moct vrátit teprve, až válka skončí – takže se musím postarat o to, aby k tomu došlo co nejdříve.

Stýská se mi po mamince i Teddym (ačkoli je ještě moc malý, než aby s ním byla velká legrace). Myslím, že mi chybí i taťka, i když právě kvůli němu trčím v Anglii a musím chodit na Deepdean, přestože to tam z duše nenávidím.

Přinejmenším jsem na Deepdean chodila, dokud jsem odtamtud neutekla, abych se stala špionkou.

Utekla jsem, protože jsem nemohla jinak. Neměla jsem na výběr. Všichni z rodiny – včetně mojí velké ségry Hazel – si myslí, že jsem pořád ještě dítě, což teda rozhodně nejsem.

Náhodou už ovládám celé dva jazyky, dokážu utíkat deset minut bez zastavení a lhát umím tak dobře, že oblafnu tátu i deepdeanskou ředitelku. Umím bojovat s mečem (nebo bych to svedla, kdyby se mi dostal do ruky – zatím jsem trénovala jen s dřevěnou tyčí), nohama i pěstmi.

Tudíž jsem došla k přesvědčení, že by ze mě byla vynikající špionka, jen kdyby mi někdo dal šanci.

Víte, jednu špionku už jsem znala: Hazel.

Rozhodně si nevymýšlím. Je to pravda pravdoucí.

Není to lehké, když máte sestru, která už všechno, po čem sami toužíte, dávno dělá. Hazel kdysi taky chodila na Deepdean, všichni ji tam dobře znají dokonce i teď po letech, když zestárla (je jí devatenáct). Ona školu milovala. A Rose, které je dvanáct, se tam taky moc líbí. Proto jsem si myslela – když jsem si poprvé umínila, že se stanu špionkou –, že si to tam musím zamilovat i já.

Nad školními slohovkami jsem trávila celé minuty, během tělocviku jsem se vážně snažila nevrážet do ostatních holek, a jednou u večeře jsem dokonce přenechala svou roládu s marmeládou Marielle Sempleové. (Později jsem toho litovala – ani ji nedojedla. Taková škoda rolády!)

Jenže i navzdory tomu všemu jsem si postupně uvědomila, jak moc školu nenávidím, ať jsem se snažila sebevíc.

A tak jsem se rozhodla, že svou špionskou dráhu zahájím trochu jinak.

Vyptávala jsem se Hazel, jak na to, ona mi však žádný z mých dotazů nikdy nezodpověděla. Dokonce ani nepřipustila, že ona sama je špionkou, přestože to bylo naprosto zřejmé.

A pak jsem jí v kabelce našla ten vzkaz.

Jistěže nebyl pro mě – nejsem hloupá –, a především jsem se Hazel neměla přehrabovat ve věcech. Jenomže jsem se k smrti nudila a taky jsem byla trochu naštvaná. Občas něco udělám, aniž bych si to pořádně promyslela. Výčitky svědomí se většinou dostaví později.

Stalo se to takhle.

V září 1940 už válka zuřila celý jeden rok, ale na Deepdeanu se člověka nijak zvlášť nedotýkala. Deepdeanský park byl sice plný pytlů s pískem, na biograf jednou omylem spadla bomba (nikdo nebyl zraněn), ve Vrbové čajovně nepodávali na dortech šlehačku a na internátě jsme neměly k dispozici mýdlo. To všechno mi nijak zvlášť nevadilo, na rozdíl od nedostatku šlehačky. Ale tím to vlastně končilo.

Válka nebyla taková, jak ji popisují příběhy. Filmové týdeníky v biografech, které vyprávěly o hroutících se evropských městech a pochodujících, střílejících německých vojácích, byly vzrušující, ale připadaly nám stejně smyšlené jako hlavní film.

Teď, když o tom vím víc, to zní divně, ale předtím jsem byla… téměř zklamaná.

A pak k nám začaly doléhat zvěsti o tom, že nacisti překračují Lamanšský průliv, aby nás vyhladili podobně, jako když palcem rozmáčknete brouka.

Každou noc nám nad hlavou přelétávala letadla a invaze se s každým dnem zdála blíž a blíž. A tak, když za mnou a Rose o víkendu začátkem října přijela do Deepdeanu na návštěvu Hazel, abychom si společně vyrazily na čaj, jsem se rozhodla, že není na co čekat.

Zasypala jsem Hazel otázkami. Zajímalo mě, jaké to je během opravdového náletu, kolik lidí už v Londýně přišlo o život, jestli je pravda, že Němci připravují invazi, a pokud ano, co s tím uděláme, až se Rose celá roztřásla a začala natahovat a Hazel mi nařídila, ať už s tím přestanu. Rose se musela posadit na lavičku na deepdeanské hlavní ulici, hlavu si schovala mezi kolena a v náručí sevřela svůj kufřík s plynovou maskou.

Hazel jí dala peprmintku a poplácávala ji po zádech. Hazel vždycky nosí po kapsách bonbony, dokonce i teď, když jsou na příděl. Špioni mají přístup k tomu nejlepšímu: o důvod víc, proč jsem se k nim chtěla přidat.

„Zase bude dobře,“ chlácholila ji Hazel, zatímco kolem nich prošel muž v uniformě domobrany. „Nikdo ti neublíží, Rose, to ti slibuju. Jsme na ně připravení. Nedovolíme jim, aby sem vpadli.“

Nevím, jak mohla něco takového slíbit. Znělo to jako další z dospěláckých lží. Zvedla jsem její kabelku, jestli v ní nebudou další sladkosti, ale místo nich jsem našla nějaký vzkaz.

Byl celý přeškrtaný, ale úplně dole byla zakroužkovaná a podtržená stručná zpráva:

Tohle vypadalo zajímavě. Zastrčila jsem si lístek do kapsy právě v okamžiku, kdy se na mě Hazel obrátila.

„Podej mi ji,“ vybídla mě a následně si kabelku přehodila přes rameno. Takže si nevšimla, že jsem jí něco sebrala. „Tak pojďte, kdo si chce dát koláček?“

Já, samozřejmě. Ale ještě víc jsem chtěla zjistit, co znamená ten vzkaz. Šlo o špionskou záležitost, tím jsem si byla jistá. Věděla jsem, že přišla moje chvíle přijít na to, co Hazel doopravdy dělá, a pomoct jí s tím.

Nejdříve jsem však potřebovala utéct ze školy.

2

Ze zprávy May Wongové

Ta část s útěkem byla vlastně docela jednoduchá.

Na Deepdeanu už všichni zaslechli nějakou historku o tom, jak je těžké dostat se ze školy a jak hloupý je to nápad (všechny příběhy končí buď tím, že si daná nešťastnice vyslouží doživotní školní trest, nebo zůstane ležet mrtvá někde v příkopu). Ve skutečnosti však stačilo, abych vyšla v tradičním sobotním průvodu děvčat z internátu, počkala, dokud nebudeme u parku, a potom předstírala, že se mi udělalo špatně, a šla se posadit vedle pytlů s pískem. Eloise Barnesová chtěla zůstat se mnou, ale když jsem jí řekla, že nejspíš budu zvracet, zapištěla a spěšně odběhla. Jakmile byla pryč, rozběhla jsem se co nejrychleji k nádraží.

Do pouzdra od plynové masky jsem si nacpala všechno, co bych mohla potřebovat: pár bonbonů, brožuru o nepřátelských náletech, náhradní tkaničky (pro případ, že by bylo nutné někoho svázat), příručku Londýn od A do Z, malou baterku a spodní prádlo. S tím vším už nezbylo místo na samotnou masku, takže jsem ji schovala pod svou postel v ložnici. Vzala jsem si s sebou taky všechny peníze, co jsem našla. Většinu z nich jsem musela štípnout z Rosiny krabičky na sladkosti, protože ty svoje jsem bohužel utratila. Dělala jsem si kvůli tomu výčitky, protože Rose je moc hodná a bývala by mi je dala dobrovolně, kdybych ji o to požádala – jenže je taky příšerně čestná, takže kdybych ji požádala, určitě by vyzvonila naší hospodářce, co mám za lubem.

Koupila jsem si poloviční jízdenku do Londýna, jednosměrnou (jelikož jsem neměla v plánu se do Deepdeanu vracet), a zapadla jsem na toalety, abych se převlékla z uniformy do víkendových šatů, kardiganu a klobouku. Když přijel vlak, předstírala jsem, že patřím k jedné postarší paní s hloučkem dětí. Nastoupila jsem, posadila se v namodralém světle vagonu vedle další ženy v ochranném obleku (to jsou takové legrační kombinézy, které byste si měli obléknout v případě nepřátelského náletu, a člověk v nich vypadá, jako když se chystá opravovat automobil), a zatímco se vlak pozvolna sunul venkovskou krajinou, mezírkou pod staženou roletou jsem vyhlížela ven. Jeli jsme pomalu pro případ, že by na koleje dopadly bomby, a zastávky zůstávaly tajemstvím. Všechny cedule byly totiž kvůli případným německým špehům přemalované barvou a neozývalo se žádné hlášení. Už teď jsem měla pocit, že jsem součástí velkého příběhu.

Konečně jsme zastavili pod obrovskou kupolí nádraží Paddington. Vyhnula jsem se všem dospělým v uniformách i prodavačům novin a vyšla na ulici plnou červených londýnských autobusů, které měly na bocích reklamy na bujóny OXO nebo na vejce v prášku.

Nastoupila jsem do autobusu, o kterém jsem díky své příručce o Londýně věděla, že mě doveze až na Great Russell Street. Znovu jsem předstírala, že patřím k jednomu z dospělých – být malá má občas své výhody: nikdo nepředpokládá, že byste si sami dokázali cokoli naplánovat –, a když autobus trhaně vyrazil londýnskými ulicemi, snažila jsem se netvářit příliš šokovaně z toho, co jsem viděla z okna.

O „blitzu“ (poznámka redakce: označení pro trvalé bombardování britských měst německou Luftwaffe v době 2. světové války) už jsem slyšela nejrůznější zkazky – o tom, jak se město každou noc rozzářilo ohněm, že Němci mají obrovské bomby, které dokážou proměnit celé domy na prach a z lidí v nich žijících doopravdy servat šaty, ale připadalo mi, že to všechno zní trochu nadneseně, než aby to mohla být pravda. Jenže teď, když jsem byla v Londýně, jsem si uvědomila, že ty příběhy možná zdaleka nevystihovaly skutečnost.

Budovy, kolem nichž jsme projížděli, vypadaly jako stavebnice pro nějakého obra, kterého už skládání kostek přestalo bavit. Některým chyběly boky, jiné byly slisované jako palačinky a další jako by někdo rozťal vejpůl – jedna polovina zmizela a tu druhou tvořila visící směsice polámaných trámů, svěšených podlah a dveří, které vedly do nebe. Všudypřítomné střepiny skla zametali na hromady lidé v uniformách, jejichž tváře zbělely prachem – a prach se vznášel také ve vzduchu a pokrýval i oblečení lidí v autobuse. Když jsem pohnula nohama, zanechaly za sebou v prachu na podlaze otisky.

Autobus zastavil uprostřed Oxford Street a všichni jsme z něj museli vystoupit, protože před námi na silnici ležela nevybuchlá bomba. Nejdříve jsem to nepochopila, a tak jsem pokračovala v chůzi vpřed kolem obchodů s rozbitými výlohami a cedulemi, které hlásaly JSME OTEVŘENĚJŠÍ NEŽ DŘÍVE, ale potom na mě nějaký muž s mrožím knírem zakřičel: „Zmiz odtud, děvče, jestli nechceš vylétnout do povětří!“

V tu chvíli jsem si konečně uvědomila, že to není vtip ani žádný dospělácký výmysl. Byla tam skutečná bomba, která doopravdy mohla explodovat. Cítila jsem, jak mi zahořely tváře, a nebyla jsem si jistá, jestli vzrušením, či strachem, ani jestli bych nejradši odběhla na míli daleko, nebo se posadila přímo tady na chodníku.

Místo toho jsem zabočila do postranní ulice a pokračovala směrem ke Great Russell Street. Pod paprsky odpoledního slunce se oteplilo, kardigan mě kousal do kůže – s anglickým oblečením je to tak vždycky – a pouzdro na plynovou masku mě nepříjemně bouchalo do boku. Barážové balony se leskly na slunci jako tlusté stříbrné měsíce, a když jsem překračovala zbytky zhroucených budov, musela jsem si připomínat, že jsem tady, abych se stala špionkou a učinila tomuhle všemu přítrž.

Do Great Russell Street jsem dorazila za pět minut čtyři. Stihla jsem to přesně načas. Míjela jsem řadu domů a přitom jsem počítala, dokud jsem nenarazila na číslo 13. Dveře byly natřené načerveno, s mosazným klepadlem ve tvaru lišky, a před nimi postával nějaký kluk. Měl tmavou pleť, podsadité tělo a kulatý, přátelský obličej orámovaný zaprášenými kudrnatými vlasy. Oblečený byl v taktéž zaprášeném pleteném pulovru a krátkých kalhotách a v náručí držel ještě zaprášenější, zakaboněnou zrzavou kočku s jednou bílou packou.

Chlapec i kočka se na mě upřeně zadívali.

„Na co tak zíráš?“ zeptala jsem se. „A co tady vůbec děláš?“

„Vyluštil jsem tu křížovku,“ odvětil chlapec prostě, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Předpokládám, že ty taky?“

Přimhouřila jsem na něj oči. Nechtělo se mi přiznávat, že nemám tušení, o čem to mluví.

„Tu v novinách,“ pokračoval. „Křížovku v rámci mistrovství mládeže. Řešením byla zpráva o výcviku a tahle adresa.“

Od svého příjezdu do Anglie jsem se naučila, že pokud vám někdo něco vykládá, je vždycky lepší předstírat, že přesně víte, o co jde.

„Jasně,“ přikývla jsem. „Ta křížovka. Taky jsem ji vyřešila, a proto jsem tady. Byla to hračka.“ Chlapcovy oči se rozzářily respektem a mně došlo, že jsem to nejspíš trochu přepískla. „To je tvoje kočka?“

„Našel jsem ji,“ vysvětlil kluk a něžně zvíře pohladil po hlavě. „V troskách. Myslím, že bydlela v jednom z těch domů, které dostaly zásah dnes v noci.“

Kočky nijak zvlášť nemusím. Na můj vkus jsou až příliš chytré. Ale líbilo se mi, s jakou péčí se k ní ten kluk choval. Tím si mě získal.

„Jsem May Leeová,“ řekla jsem. „Jak se jmenuješ ty?“

„Erik. Ehm, Erik Jones.“ Podle toho, jak to vyslovil, s krátkou pauzou uprostřed, jsem bezpečně poznala, že i on lže. Respektovala jsem to. „Myslíš, že jim bude vadit, že mi ještě není třináct?“ navázal a přitom se lehce zamračil. „Za měsíc mi bude jedenáct.“

„Mně bude taky brzo jedenáct,“ odpověděla jsem, což technicky vzato nebyla lež, protože narozeniny mít budu, co na tom, že až za půl roku. „Podle mě na tom vůbec nesejde.“

Ještě pořád jsem netušila, o čem se tady vlastně bavíme. Jak je možné, že je ta zpráva, kterou jsem objevila u Hazel v kabelce, řešením nějaké novinové křížovky? Jaké další informace mi unikly?

„Málem jsem to sem nestihla,“ prozradila jsem Erikovi, jen aby řeč nestála. „Dole v ulici byla bomba.“

Stále jsem se z toho zážitku tak docela neoklepala a chtěla jsem ho s někým sdílet. Jenže Erik tu prostě jen stál s kočkou v náručí a civěl na mě, jako bych vypustila z úst něco divného.

„Odkud jsi?“ chtěl vědět. „Z Londýna nejspíš ne, co?“

Rozčileně jsem se naježila, protože kdykoli se mě Angličani zeptají, odkud jsem, myslí to obvykle dost hrubě. Pak jsem však uviděla Erikův zvědavý výraz a něco jako by zapadlo na správné místo. Neměl tak úplně anglický přízvuk. Ani já ne, zatím, pokud jsem se vyloženě nesoustředila na každé slovo, a díky tomu dokážu rozpoznat i snahu u ostatních.

„Pocházím z Hongkongu, ale chodím do deepdeanské školy,“ odpověděla jsem. „Je to na venkově, tamtím směrem. Ty taky nejsi z Londýna, viď? Jsi –“

Pokusila jsem se přijít na to, co mi připomínají ty neanglické hlásky v Erikově výslovnosti. Nejdříve mi to unikalo, ale v příští vteřině mi to došlo. Filmový týdeník.

„Ty jsi Němec!“

Srdce se mi najednou rozbušilo stejně rychle, jako když jsem se dozvěděla o té bombě.

Erikův obličej změnil barvu téměř na nachovou a chlapec se rozhlédl po ulici, jako by čekal, že se každou chvílí někdo odněkud vynoří a přiběhne ho zatknout.

„Tohle už NEŘÍKEJ!“ sykl. „Prosím tě!“

„Ale vždyť jsi!“

„Jsem Angličan!“ opáčil Erik zuřivě. „Alespoň teď už ano. Moje rodina – přijeli jsme sem před čtyřmi lety. Máma s tátou byli v Německu muzikanti, dost známí. Jenže mamka má tmavou pleť, stejně jako já a moje sestra, a nacisti nám podobné nemůžou vystát. Podle nich ani nejsme lidi. Takže jsme museli uprchnout do Anglie. Tady mělo být bezpečno. Ale pak, asi před měsícem, tátu odvedli ti z britské vlády, protože je Němec. Že prý by mohl být nacistický špion. Napadlo mě, že když jim dokážu, že jsme loajální a nic jim od nás nehrozí, a když pomůžu ukončit válku, potom by tátu – mohli by ho pustit zpátky domů.“

Zajíkl se, v obličeji byl zrudlý a nešťastný. Trochu bezděčně si sáhl na pravé zápěstí, kde měl těžké dospělácké hodinky, které mu byly příliš velké. Chtěla jsem se o Erikovi i jeho rodině dozvědět víc, ale zaujalo mě to, co řekl o konci války. Jakmile to vyslovil, ani jsem nedutala.

„Myslím, že i tohle má co do činění s válkou!“ vyhrkla jsem. „Proto jsem utekla –“

Zarazila jsem se, protože tohle bych říkat neměla, a už vůbec ne někomu, koho jsem sotva poznala. Všichni nás neustále varovali před tím, že lehkomyslné tlachání stojí lidské životy – a Erik je koneckonců Němec, i když tvrdí, že je věrný Británii. Sám však nedokázal své nadšení skrýt.

„Já jsem taky utekl!“ zvolal. „Ještě nikdy jsem nic podobného neudělal. Odvážná je spíš Lottie, moje dvojče, kdepak já. Zato mně jde luštění křížovek. Dokonce umím i morseovku! Když jsem vyluštil tuhle a zjistil, jakou zprávu ukrývá, došlo mi, že se prostě nemůžu nechat evakuovat, ne když mají taťku. Náš vlak měl odjet dnes ráno, a tak jsem dal Lottii na nástupišti do kapsy vzkaz, ve kterém jsem jí všechno vysvětlil, a k tomu ještě dopis, který by měla poslat mamce. To by jí mohlo na pár týdnů zabránit, aby mě začala hledat.“

Tímhle mě docela ohromil.

„A Lottie to na tebe neřekne?“ zeptala jsem se.

„Jsme dvojčata!“ odpověděl Erik. „Neudělá to. A navíc, většinou jsem to já, kdo nežaluje na ni.“

Zatímco mluvil, začaly londýnské hodiny odbíjet čtvrtou. A červené dveře, před nimiž jsme stáli, se konečně otevřely.

3

Ze zprávy May Wongové

Osoba, která dveře otevřela, byla vysoká, štíhlá žena s bledou pletí, neuvěřitelně modrýma očima a vlnitými plavými vlasy. Když nás uviděla, zarazila se a počastovala nás s Erikem planoucím pohledem. Se srdcem bušícím až v krku jsem ho opětovala. Poznala jsem ji, a byla to ta (druhá) nejhorší osoba, na kterou jsem tu mohla narazit.

Nejlepší kamarádka mojí velké sestry Hazel, Daisy Wellsová.

„Co tady děláš, May?“ vyštěkla, když za sebou zavřela dveře a vyšla ven. „Proč nejsi ve škole?“

„Nazdar, Daisy,“ řekla jsem zvesela, jelikož se mnou nikdo povýšeně mluvit nebude, ne po tom, jakými těžkostmi jsem si musela projít, abych se sem vůbec dostala. „Vyluštila jsem tu křížovku a v ní se psalo, že se mám dostavit sem.“

Daisy přimhouřila oči a na kořeni nosu se jí objevila malá vráska. „Jak to myslíš?“ chtěla vědět. „K tomu tě navedla Hazel? Tady nemáš co dělat – jsi moc malá.“

„Hazel o tom nic neví,“ řekla jsem a narovnala se. „Na tu tajenku jsem přišla úplně sama!“

Daisy zaúpěla. „Mohlo mě napadnout, že budeš strkat nos tam, kam nemáš. To už by stačilo – musíš se vrátit zpátky do školy. Jsi ještě dítě a Hazel by mi nikdy neodpustila, kdyby ses do téhle záležitosti namočila. A ty!“ Obrátila se k Erikovi. „Ani ty tu nemáš co pohledávat. Jenom dívky: tak to stálo v tajence.“

„To tedy ne,“ namítl Erik a vylovil z kapsy pomuchlaný novinový útržek. „O holkách se tam nic nepsalo.“

„Vážně ne?“ podivila se Daisy. „Zatracená Hazel. Říkala jsem jí, ať to tam dá! To se mi snad zdá. No, na tom už nesejde. Musíte odtud hned zmizet, oba dva. Jak už jsem řekla, May je ještě malá a ty jsi kluk a – a navíc Němec?“

„A kdyby ano?“ nedal se Erik. Kulatý obličej mu znovu celý zrudnul. „Jsem tu, abych pomohl. A vůbec, jsem taky Angličan. Už mám i pas, kde to stojí černé na bílém.“

„Nikam nepůjdeme!“ zvolala jsem. „Vyluštili jsme tu tajenku, no ne?“ (Rozhodla jsem se, že udělám nejlíp, když budu na své historce trvat. A vůbec, nebylo to nijak důležité.) „A urazili jsme celou cestu až sem. Jsme tu kvůli výcviku, přesně jak to stálo v novinách.“

Daisy si hlasitě odfrkla. Vráska na nose se jí ještě prohloubila. „Už mě to unavuje,“ řekla. „Na tuhle práci se vůbec nehodíte, jeden jako druhý. Hledáme starší dívky, které na to budou připravené.“

„My jsme připravení,“ opáčila jsem. „Jsme přímo perfektní. A taky vaše jediná možnost. Nikdo jiný tu není, nebo snad jo? No tak, pusť nás dovnitř, abychom se naučili, jak být špiony. O tom to vlastně celé je, ne?“

Daisy přelétla očima ode mě k Erikovi a potom k liduprázdné ulici za námi. Na okamžik jsem si myslela, že by to mohla vzdát. Jenže potom se její obličej zatvrdil.

„Nepřichází v úvahu,“ řekla. „Běžte pryč! A na ty nesmysly o špionech zapomeňte. Vůbec nevíte, o čem mluvíte.“

Tohle byla očividně další dospělácká lež.

„Ach, prosím, pusťte nás dovnitř!“ ozval se náhle Erik. „Musím přiložit ruku k dílu. Všichni ostatní taky můžou!“

To bylo přesně ono. Není přece fér, že všichni dospělí můžou pomáhat, zatímco my musíme sedět s rukama v klíně jen proto, že jsme ještě děti. Erik má pravdu, běželo mi hlavou, a navíc mluví rozumně. Líbil se mi čím dál tím víc.

„Tohle je směšné,“ štěkla Daisy. „A ty, May, jak ses sem vůbec dostala?“

„Do toho ti nic není,“ odsekla jsem hrubě.

Hlava mě pod kloboukem začínala pálit. Erik si otřel pot z očí. Jeho pletený pulovr nevypadal právě pohodlně. Daisy si založila paže na hrudi a zlostně na nás shlížela.

„Propána, snad jsi neutekla? Na tohle nemám čas – měla bych tě odvézt zpátky. Hazel bude zuřit –“

Udělalo se mi špatně. Moje dobrodružství skončí dříve, než vůbec začalo.

Jenže potom se znovu otevřely hlavní dveře a hlavu z nich vystrčila jakási zrzavá žena. Tvářila se napjatě. „Daisy,“ řekla, „potřebují tě. Je to naléhavé. Pospěš si.“

Daisy jí odpověděla velice neslušným výrazem. „Vy dva,“ ukázala na nás, „zůstaňte tady. Ani se nehněte. Hned se vrátím.“

A než zmizela v útrobách domu, práskla za sebou dveřmi.

Erik se na mě podíval. „Ehm – zůstaneme tu?“ zeptal se.

„Ani nápad!“ odpověděla jsem.

Srdce mi prudce bušilo v hrudi. Pokud tady zůstanu, Daisy mě odveze zpátky na Deepdean. Ředitelka ani hospodářka už mě nikdy nespustí z očí. Hazel se na mě bude zlobit. Možná dá dokonce vědět tátovi do Hongkongu, co jsem provedla.

Když ale utečeme, Daisy nás nenajde a pořád budeme mít šanci stát se hrdiny.

Co kdyby existoval způsob, jak prokázat naše schopnosti? Živě jsem si představila, jak se vracíme zpátky do čísla 13 v Great Russell Street poté, co jsme úspěšně zvládli nějakou nebezpečnou misi. Daisy i velká ségra Hazel by nás chválily, jak skvěle jsme si vedli. Pak už by nám musely dovolit stát se opravdovými špiony.

Ale co bychom mohli podniknout, abychom jim vytřeli zrak?

„Tak to bude nejspíš všechno,“ prohodil Erik smutně a položil kočku na zem. Popoběhla k červeným dveřím a s očekáváním se před ně posadila. „Musím jít najít Lottii.“

„NE!“ procedila jsem skrz zaťaté zuby. „Nemůžeme to jen tak vzdát.“

„Vždyť jsi slyšela tu paní. Říkala, že se na to vůbec nehodíme. Jak se s ní vůbec znáš? Kdo je Hazel?“

„Na tom nesejde!“ odpověděla jsem. „A hodíme se na to, docela určitě. Prostě jim to musíme dokázat!“

„Ale jak?“ chtěl vědět Erik.

„My –“ řekla jsem. „My –“

Zastrčila jsem si ruce do kapes kardiganu, zoufale je zaťala v pěst a pokusila se uvažovat. A přitom jsem prsty zavadila o zmuchlaný kousek papíru. Vytáhla jsem ho ven a zjistila, že je to vzkaz, který jsem našla v Hazelině kabelce, ten, co mě dovedl až sem. Rozmrzele jsem ho otočila – a zrak mi padl na něco, čeho jsem si předtím nevšimla.

Na zadní straně byl napsaný seznam místních jmen, z nichž některá byla přeškrtnutá.

Panství Foxton, Berkshire

Parrish Gardens 119, Berwick-upon-Tweed

The Cedars, Glasgow

Mote Street 29, Hull

Elysejské panství, Coventry

A ještě poznámka Hazeliným rukopisem:

Informace, které Berlín nedávno obdržel, musejí pocházet z těchto adres! Zjistit

totožnost agentů, kteří za tím stojí.

Vrazila jsem lístek Erikovi pod nos. „Tady!“ vyhrkla jsem. „Koukni na tohle! To bude naše mise!“

„Co to má být?“ zajímal se Erik. „Odkud to máš?“

„Hazel je moje sestra,“ přiznala jsem. „Je to špionka. Tohle jsem jí vzala z kabelky, ale až doteď jsem netušila, jak moc je to důležité. Jestli někdo posílá informace do Berlína, znamená to, že pracuje pro nacisty! Musíme vyrazit na jedno z těch míst, zjistit, o koho jde, a zarazit to. A až se sem pak vrátíme, Daisy, Hazel i všechny ostatní, pro které pracují, tím úplně ohromíme. Nezbude jim nic jiného než nás přijmout mezi sebe. Chápeš?“

Erik vytřeštil oči a pokýval hlavou.

A tehdy započala naše úplně první mise.

4

Ze zprávy May Wongové

Ani dostat se z Londýna pryč nebylo nijak zvlášť těžké. Stačilo nám předstírat, že patříme k evakuovaným.

Když jsme nechali Great Russell Street za zády, Erik mě dovedl na místo, které trochu připomínalo třídírnu, jenže pro lidi.

„Říkají tomu středisko pomoci,“ vysvětlil mi. „Lidé sem chodí, když jim vybombardují domovy; tady jim pomůžou najít nové místo mimo Londýn, kde by mohli bydlet. Když jim povíme, že máme kam jít – zmíníme jedno z těch míst napsaných na tom tvém lístku –, nebudou se nás na nic vyptávat. Na to mají až moc práce.“

To byla pravda. Všude kolem nás se ve středisku tlačili další a další lidé: děti i dospělí, všichni byli zaprášení, zoufalí a v rukou třímali ty nejpodivnější předměty. Zahlédla jsem ženu s kočárkem plným slavnostních talířů nebo muže, který držel klec s papouškem.

Unaveně působící žena, kterou jsme oslovili, k nám ani nezvedla hlavu, když jí Erik oznámil, že jsme May Leeová a Erik Jones, sousedi, jejichž domy zasáhla bomba.

„Nějací příbuzní?“ zeptala se žena.

„Mám strýčka v Coventry,“ řekl Erik s hlasem plným naděje. „Nedaleko – Elysejského panství.“

Bylo čím dál tím jasnější, že je v podobných situacích velice užitečný, a v tu chvíli jsem měla vážně radost, že pracuju právě s ním.

Žena přikývla, naškrábala cosi na kousek papíru a poslala nás do jiné místnosti, kde další žena napsala na lístek další vzkaz a poslala nás do třetí místnosti.

Tak to šlo několik hodin, dokud nám oběma nepřidělili hromádku kousavého oblečení (proč jen všechno anglické oblečení tak kouše?), ošklivý kufr a velkou visačku s našimi smyšlenými jmény a adresou. Kufry i oblečení už před námi používal někdo jiný, a taky byly tak cítit. Dostali jsme jízdenky do Coventry na zítřejší dopoledne. Jakousi shodou náhod vyvolala Erikova smyšlenka podivnou sérii nedorozumění, která vyústila v předpoklad, že nás čekají na samotném panství. Což mně ani Erikovi vůbec nevadilo.

Spolu s dalšími pěti zaprášenými dětmi si nás nakonec svolala jiná žena a po zbytek dne se o nás jako matka kvočna starala. Musela jsem si neustále připomínat, že nejsem bezradná jako ostatní, nýbrž v přestrojení na válečné misi.

*

Té noci jsme se všichni ukryli ve stanici metra Leicester Square. Bylo to příšerné. Ukázalo se, že nálety nejsou ani zdaleka taková zábava, jak jsem si představovala.

Lidé byli namačkaní na nástupišti, na schodech i ve vstupní hale, jako by si hráli na sardinky. Páchnoucí vzduch byl horký a zatuchlý. Po nějaké chvíli k nám dolehlo vzdálené burácení explozí a pak i rána, jako by nedaleko dopadlo něco těžkého. Z tunelových oblouků se snesl prach a mě napadlo, jestli se někdy nějaký podzemní kryt zřítil. Naše přidělená vedoucí nás vybídla, ať se posadíme do kruhu a zazpíváme si pár písniček, což byl vážně děs. Přesto jsem sevřela zuby, Erik mě objal kolem ramen a společně jsme odpočítávali minuty na jeho velkých náramkových hodinkách.

„Ty jsou tvého táty, že jo?“ řekla jsem. Jenom jsem hádala, ale strefila jsem se, protože Erik si smutně povzdychl.

„Taťka mi je dal těsně předtím, než ho odvedli. Připomínají mi ho. Chybí ti ten tvůj?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem trpce, jelikož právě kvůli otci musím tvrdnout tady. Ale pak, po chvilce, během níž jsem si představila dotyk jeho velké, teplé dlaně s hranatými prsty na svém rameni a jeho zvučný hlas nad hlavou, jsem se opravila: „Chybí.“

Erik přikývl. Viděla jsem, že mi rozumí.

Uprostřed noci přijel k nástupišti legrační malý vláček a lidé, kteří z něj vystoupili, začali podávat jídlo a pití. Proplížila jsem se kolem naší vedoucí a koupila nám oběma horkou čokoládu a houstičky. Když jsme je potom jedli, uvědomila jsem si, že bombardování ustalo.

„Jerry odletěl domů,“ prohodil někdo a mě najednou prostoupila radost z toho, co to znamenalo.

S Erikem jsme přežili letecký útok, úplně sami a bez pomoci. Ať už nás zítra čeká cokoli, určitě to zvládneme.

Příštího rána nás odvedli pobořeným, zaprášeným Londýnem k Eustonskému nádraží právě včas, abychom stihli náš vlak.

Někteří z evakuovaných v naší skupince byli nadšení, jiní však začali brečet a podle mě se chovali jako padavky (tohle anglické slovo jsem se naučila teprve nedávno). Sdělila jsem své dojmy Erikovi, který nasadil zamyšlený výraz a řekl: „Není ostuda mít strach, když opouštíš známé místo a vydáváš se do neznáma.“

Trochu jsem se při jeho slovech zastyděla, protože přesně takhle jsem se cítila, když jsem odjela z Hongkongu. Dnes jsem ale nebyla vystrašená, měli jsme totiž cíl. Byla jsem pryč z Deepdeanu, pryč od své rodiny a jednou provždy se chystala prokázat, co ve mně je. Až zjistíme, kdo posílá z Elysejského panství informace Němcům – což mi připadalo jako hračka –, stačí už jen zatelefonovat velké ségře Hazel na číslo, které mě i Rose už dávno přiměla naučit se nazpaměť. Potom pro nás může přijet a ověnčené slávou nás vzít zpátky na Great Russell Street.

Věděla jsem, že to dokážeme, ať už Daisy tvrdila cokoli. Erik už stihl prokázat, jak mu to pálí, a znám svou vlastní nezdolnou povahu. Bude se nám hodit, protože na Erikovi bylo znát, jak moc je nesvůj, když teď doopravdy opouštíme Londýn. Byl nezvykle bledý a svůj kufřík s plynovou maskou si tiskl k hrudi.

„Hlavu vzhůru!“ řekla jsem mu. (Tohle Angličané taky často říkají. Naučila jsem se to ve škole.)

„Víš, že občas zníš strašně nóbl?“ podotkl Erik. „Jako nějaká postava z knížky.“

„Já nejsem nóbl!“ namítla jsem.

Popravdě řečeno připouštím, že by mohl mít pravdu. A myslím, že i Deepdean je dost nóbl, ačkoli jsem si to uvědomila až po seznámení s Erikem. O něm se to totiž říct nedalo.

Do stanice přisupěl vlak a za sebou nechával oblaky páry.

„To je on!“ vyhrkla jsem a popadla svůj kufr. „Připraven?“

„Ne,“ odpověděl Erik bledý jako stěna. „Ano. Jsi si jistá, že je to dobrý nápad?“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem.

Jakmile se dveře vlaku otevřely, ostatní evakuovaní se začali tlačit vpřed, a tak jsem popadla Erika za volnou ruku a táhla ho dovnitř. Naskočili jsme do vagonu, dospělí na nástupišti nám zamávali – a vzápětí zmizeli v syčící páře a v rachotu lokomotivy, která se opět rozjela.

Vyrazili jsme na cestu.

5

Ze zprávy May Wongové

Vlak zastavil v Coventry a naše vedoucí nás všechny vyhnala na nástupiště. Skuteční evakuovaní (ti, kteří nebyli špiony v utajení jako my s Erikem) se k sobě úzkostlivě schoulili a pevně třímali svá zavazadla. Přišlo mi jich trochu líto, protože neměli žádnou důležitou misi, díky níž by nemuseli myslet na to, jak moc jim chybí jejich vlastní rodina.

Když k nám přistoupila skupina dospělých, vytáhla si naše vedoucí psací podložku. Všichni se tvářili přibližně stejně jako můj otec, když se chystá uzavřít nějaký obchod, nebo jako holky na Deepdeanu, když čekají ve frontě na zákusek.

Jedna starší paní si odvedla dva vysoké, od pohledu silné chlapce a další žena si vybrala jednu z pohlednějších dívek. Obě se podívaly také na mě a na Erika, načež pevně stiskly rty a zavrtěly hlavou, což mě pěkně namíchlo. Kdyby jen věděly, že jsme nejchytřejší a nejlepší ze všech evakuovaných dětí!

A pak naše vedoucí mávla rukou k nějakému statnému, drsně vyhlížejícímu muži s jedním okem, který měl na sobě starý a obnošený řidičský oblek. Měl zažloutlý plnovous a všechny nás probodl pohledem. Ostatní děti se k sobě v hrůze přitiskly ještě víc.

„Děti, tohle je pan Scott z Elysejského panství,“ řekla. „Podle mých informací tam některé z vás čekají. Koho?“

Moje ruka vystřelila do vzduchu.

„Takové nadšení!“ prohlásila vedoucí. „Tady je máte, pane Scotte: vaši evakuovaní chovanci.“

Erik mi stiskl volnou ruku tak silně, až to zabolelo.

„Hm,“ zahučel pan Scott a zamračil se. „Ruth vám přece do telefonu říkala, že nikoho nečekáme. Nemám tušení, proč si myslí, že mají jít k nám.“

Vedoucí vypadala unaveně. „No, a byl byste ochoten si je i přesto vzít? Pan Verey vždycky rád přispěje svou troškou. Jsem si jistá, že nebude nic namítat.“

Pan Scott se na nás svým jediným okem hrozivě zadíval. Zadržela jsem dech, až jsem málem praskla. Potom si odfrkl a řekl: „Vezme si je. Koneckonců, je to zákon, ne? Tak pojďte, vy dva. Pospěšte si. Doufám, že nemáte vši. Ti minulí je měli.“

Nato odpochodoval pryč, aniž by se jedinkrát ohlédl, jestli ho následujeme. S Erikem jsme co nejrychleji chňapli po svých kufrech a rozběhli se za ním.

„Říkala jsem ti, že to zvládneme!“ sykla jsem. „Vidíš?“

„Pst!“ řekl Erik.

Jeho výraz kolísal mezi čirou hrůzou a ohromením. Přesně jsem věděla, jak mu je. Náš plán fungoval. Snažila jsem se nemyslet na Rose, jak na mě čeká na deepdeanském internátě, přemítá, kde asi jsem, a nakonec vyhlašuje poplach; nebo na to, co řekne velká ségra Hazel, až jí Daisy prozradí, že mě viděla. Teď se musím soustředit na náš úkol.

Vydrápali jsme se na zadní sedadlo Scottova auta, starého černého rolls-royce, a pokoušeli se chovat jako obyčejné evakuované děti. Pan Scott nám však nevěnoval pozornost, což bylo k vzteku. Vlastně neřekl ani slovo, zatímco nás vezl rovnou zlatavou a zelenohnědou (většinou spíš hnědou) venkovskou krajinou, kolem rozlehlých, vlhkých zoraných polí, tmavých pod bělavou oblohou. Jediné, čím dal najevo, že o nás ví, byl posunek ruky, jakmile jsme projeli branou a v dálce před námi se objevil nějaký dům – zajisté Elysejské panství.

Nebylo nijak zvlášť velké – i náš dům v Hongkongu byl větší. Stálo ve stínu vysokých tmavých stromů, takže působilo drobně a nevýrazně. Další myšlenka, která mi proběhla hlavou, byla, že vypadá jako narýsované pravítkem. Působilo na mě dojmem šedivé kamenné krabice s několika legračními špičatými komíny a třemi vodorovnými řadami oken vpředu.

„Je docela malé!“ řekla jsem, právě když Erik vydechl: „Je obrovské!“ Na okamžik jsme se na sebe zmateně zahleděli.

Auto s křupáním přejelo štěrkovou příjezdovou cestu a zastavilo před hlavním vchodem.

„Jsme tu,“ štěkl pan Scott, až jsme oba s Erikem nadskočili.

„Děkujeme,“ řekl Erik zdvořile.

Pan Scott na nás zafrkal a zaškubal přitom zažloutlými vousy. Širokému obličeji dominoval velký nos a jeho jediné oko, maličké a zlostné, se v horní polovině jeho tváře téměř ztrácelo.

„Jenom dělám svou práci,“ odpověděl. „A teď pár pravidel, než půjdete dovnitř. Nahlásíte se Ruth, hospodyni. Chovejte se slušně, a ne abyste ji rozzlobili. Je to hodný děvče, ale nemá to lehký – přišla sem sama, tak jí to ještě neztěžujte. K Vereyovým buďte zdvořilí a pamatujte: starej pan Verey je možná ten důležitej, ale je to stará paní Vereyová, kdo tu ve skutečnosti velí. Takže v její přítomnosti sekejte dobrotu, jinak poletíte, než řeknete švec. To znamená žádný lokty na stole, žádný pobíhání po chodbách a hlavně: žádný řeči o válce.“

Zírala jsem na něj a nebyla jsem si jistá, jestli jsem všemu rozuměla. Jsme přece evakuovaní uprchlíci! Jak bychom mohli nemluvit o válce, před níž jsme utekli?

Pan Scott pokračoval. „Když půjdete ven, jste na mým hřišti. Dělám tu zahradníka, tak si dávejte bacha, abyste se k pozemkům chovali s patřičnou úctou. Žádný bláznivý pobíhání, trhání kytek nebo kradení jablek. Rozumíte mi?“

Oba jsme přikývli, jelikož nás počastoval zuřivým pohledem.

„Dobrá. Vím, co jste vy uprchlíci zač. Do všeho strkáte nos. Výtržníci. No, budu vás sledovat – to si pamatujte. A teď mazejte – vypadněte, než mi tu kůži ještě víc zamažete tím vaším městským hnojem.“

Když nás uviděla, překvapeně se zarazila, ale vzápětí nám věnovala chladný pohled. Vytáhla jsem se do výšky, co nejvíc to šlo. Možná jsem malá, ale zato pěkně divoká, a nemám ráda, když se na mě lidé dívají a hodnotí mě.