Laura Baldini

ASPERGERS SCHÜLER

Copyright © 2023 by Piper Verlag GmbH, München

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5719-7

LÉČEBNĚ PEDAGOGICKÉ ODDĚLENÍ

UNIVERZITNÍ DĚTSKÉ NEMOCNICE, VÍDEŇ 1932

ERICH

Židle stojí uprostřed místnosti. Všichni mě můžou pozorovat. Nevím, kolik jich je, protože mhouřím oči. Svaly mám zkamenělé a bolí mě. Je to tak vždycky, když jsem nervózní. Mačkám si ruku na koleno, aby to přestalo, ale není to nic platné. Trošičku pootvírám oči a dívám se tajně do tváře muži, který sedí přede mnou. Má na sobě bílý plášť, takže je to lékař. Má hubený obličej, na nose mu sedí malé brýle a krátké vlasy se mu na spáncích kroutí. Je na něm vidět napětí, svaly má stejně ztvrdlé jako já. Něco takového poznám hned. Pomáhá mi to lépe zařazovat lidi. Dívá se na mě jako sedlák na nemocnou krávu. Vtom mi začne cukat pravé oko.

Když se teď nesoustředím, ztratím glanc. To pak vyskočím, začnu řvát a bubnovat pěstmi do spánků. Vím, co se potom stane. Vrhnou se na mě a popadnou mě, navléknou mi kazajku a dlouhé rukávy mi svážou za zády.

Posledně mi u toho urazili kousek řezáku. Přitom mi ten zub narostl teprve před několika měsíci. Od té doby si pořád jezdím jazykem po ostré hraně – tak dlouho, dokud mi z jazyka nezačne téct krev. Svěrací kazajka je nekonečné utrpení. Mám strach, že se v ní udusím. Už při tom pomyšlení mi po těle vyráží studený pot.

Zrychlí se mi dech a začínám si v duchu stavět číselné řady. U každé liché číslice připočítám tři a od každé sudé odečtu jedna. Nevím, odkud to umím. Prostě to tak nějak přišlo. Vždycky jsem všechno vypočítal. Když počítám, strach kolikrát zmizí a dokážu odpovídat na otázky svého protějšku.

Ale dnes to s počítáním nevychází. Připadám si tady jako v bublině, kde se nemám čeho chytit a kloužu. Hlasy lidí mi splývají dohromady. Ani jedno slovo nedolehne až ke mně. Slova zůstávají viset ve vzduchu jako neuspořádané slabiky.

Otvírám oči. Světlo je příliš pronikavé. Pálí mě do kůže jak oheň. Jeden kloub na zápěstí mám krvavý ještě odminule. Dokud se na mě lékař dívá, mám nad sebou kontrolu. V obličeji se mu zračí klid. Zaměřuje na mě svou pozornost, ale nedívá se mi při tom do očí. Ví, jak mi je? Hovoří ke mně věcně. Neřve rozkazy ani na mě nepouští tirády nadávek, jaké jinak slyším dost často.

„Vezmeme toho chlapce na stanici.“

To mluví o mně? Někdo mu odpovídá. Je to žena? Nebo přece jen muž? Srdce mi začíná bušit. V místnosti je příliš mnoho cizích lidí.

„Je to autistický psychopat.“

Ta slova mi jsou důvěrně známá. Už jsem je někdy slyšel, ale nevím, co si s nimi počít.

Najednou ke mně někdo přistoupí ze strany a vezme mě za rameno. Je to moc rychle a moc blízko.

Vyskočím a začnu křičet. Okolo mě explodují barvy. Slova se mění v nesmyslné útržky, které mi sviští kolem uší. I promlouvání lékaře, kterému jsem prve ještě rozuměl, je teď pouhý hluk. Svírám pěsti a tluču se do spánků, abych ucítil důvěrně známou bolest. Abych se ujistil, že dosud žiju a nerozpouštím se v prázdnu.

Vtom zavadím pohledem o svěrací kazajku. Svíjím se v ní, chci utéct. Kousnu. Nemám zdání koho. Někdo mě bije do obličeje. Potom cítím, jak mi zastrkují ruce do kazajky.

Už je pozdě. Není úniku.

VÍDEŇ 1986

SARAH

Velké dešťové kapky pleskají na zaprášené okno maličké kanceláře a stékají po skle. Až jednou přestane pršet, zůstanou po nich ošklivé šmouhy. Jenže momentálně to na konec deštivého počasí vůbec nevypadá.

Sarah je na déšť zvyklá. Dosavadních dvacet osm let svého života strávila v Gloucesteru a časté prudké přeháňky a mrholení jsou na jihovýchodě Anglie na denním pořádku. Doufala, že ve Vídni bude lepší počasí. V průvodci píšou, že průměrný počet deštivých dnů v září je osm. Ale tato míra už je dávno překročena.

Sarah byla ve městě valčíku a kaváren už dva týdny a slunce spatřila jen jedinkrát. To zrovna stála na věži svatoštěpánské katedrály, když se několika nesmělým slunečním paprskům podařilo proniknout skrz šedivá mračna. Mokré zelené střechy se okamžitě rozsvítily a vzbudily v ní představu, jak by asi vypadal teplý podzimní den ve Vídni. Ale ještě ani nesešla po točitých schodech dolů a nebe se opět zatáhlo. Když pak vyšla na ulici, málem vrazila do mladého muže. Nenaštval se kvůli tomu, naopak se na ni vřele a mile usmál. Sarah by s ním byla ráda zapředla hovor, ale mladík se jí ztratil ze zorného pole stejně rychle, jako předtím pominulo slunce.

Za tak špatného počasí by se mohla plně soustředit na svůj úkol, protože nebyla ve Vídni na dovolené, šlo o výzkumný pobyt. Z nadšení, které pociťovala na Heathrow při loučení s matkou, už mnoho nezbylo.

„Proč zrovna Vídeň?“ zeptala se jí matka, když jí poprvé pověděla o svém plánu. „Mohla bys přece do Brém nebo do Hamburku. Tam máme příbuzné a přátele. Pro mě za mě i do Heidelbergu, to je město s vynikající univerzitou.“

Sářina matka pocházela z malé obce poblíž Brém, a proto její dcera hovořila německy bez přízvuku. Před třiceti lety Emilii Winterovou přivedla do Anglie láska, a když posléze manželství s Colinem Albrightem ztroskotalo, rozhodla se, že kvůli dětem zůstane v Gloucesteru.

„A co bych tak mohla v Heidelbergu nebo Hamburku objevit o Hansi Aspergerovi?“ namítla Sarah. „Ten člověk přece žil ve Vídni a tam zveřejňoval svoje práce.“

Při loučení vzala matku do náruče a tiskla ji tak pevně, jako kdyby odlétala na Papuu-Novou Guineu, a ne jenom na půl roku do Vídně. „Dávej na sebe pozor,“ popotahovala matka a zopakovala všechny dobré rady, které dceři poslední týdny udělovala. Sarah je všechny trpělivě vyslechla a nedala na sobě nic znát.

„Řekni Harrymu, že mu pošlu pohled ze zoo v Schönbrunnu. Vyberu nějaký s tučňáky,“ vzkazovala po matce. „A kdyby takový neměli, tak mu ho nakreslím.“ Potom se vymanila z objetí a chvátala k odletu.

„Ty spíš s otevřenýma očima?“

Sarah sebou trhla. Ve dveřích stál Johannes. Asistent, jenž s ní tuto místnost sdílel a měl se o ni během jejího pobytu starat. Profesor, který za to byl koneckonců placen, neměl čas na zahraniční studenty, kteří píšou dizertaci.

„Někam jsem odplula v zamyšlení,“ přiznala. Narovnala se a zaklonila hlavu, protože Johannes měřil dobré dva metry. Na špičce nosu mu seděly malé kovové brýle. Na dnešek si oblékl tyrkysovou košili s palmovým vzorkem.

„Půjdeš se mnou do menzy?“ zeptal se.

Sarah odsunula stranou knihy, které si včera vypůjčila v knihovně institutu. „Ráda.“

„Tak jdem,“ vybídl ji Johannes.

Vzali to po dlouhé chodbě bez oken ke schodům. Starý rozvrzaný paternoster byl věčně obsazený a Sarah jím nejezdila ráda. Pořád se bála, že zmešká výstup a vyskočí z výtahu pozdě. Nebyla by zdaleka první, kdo se při tom zranil. Minulý týden odsud odvezli do nemocnice studentku, která si zlomila kotník a narazila koleno.

Sarah si už první den v NBI kladla otázku, proč má ta stavba název Nová budova institutu, když je tak špinavá a zchátralá. Stěny na chodbách a schodišti byly polepené plakáty: reklama na restaurace a kavárny, oznámení o přednáškách a divadelních představeních, ale také politická poselství. Johannes jí vysvětlil, že politické strany propagují své kandidáty pro nadcházející volby do Národní rady, dolní komory rakouského parlamentu.

„Ale tenhle tady visí už nějak dlouho.“ Sarah ukázala na plakát se sloganem Právě teď! a odkazem na volby 8. června.

„To je pozůstatek z poslední volby spolkového prezidenta,“ vysvětlil jí Johannes. „Potom co se celý svět zděsil, že Kurt Waldheim byl příslušníkem SA. Lidovou stranu lepší heslo nenapadlo, aby přesvědčila voliče, že právě teď mají volit Waldheima.“

„A zabralo to?“ nadhodila Sarah nevěřícně.

„Vždyť to vidíš. Kurt Waldheim byl v druhém kole zvolen prezidentem. Rakousko teď má hlavu státu, kterou přijímají jenom diktátoři a v USA stojí na indexu.“

Johannes seběhl po schodech a Sarah ho následovala. Příležitostně ho vyzpovídá, jak to vlastně s tou aférou Waldheim bylo.

Menza se nacházela v suterénu a svůdně to tam vonělo už na chodbě. Jakkoli byla budova v zuboženém stavu – jídlo v menze chutnalo výtečně. Jídla takové kvality se i v drahých lokálech v centru Gloucesteru dostanou jen vzácně.

„Vaši menzu vám závidím,“ podotkla Sarah.

„Dneska jsou buchtičky, ty jsou docela v pořádku,“ odvětil Johannes. „Ale jindy je to spíš blaf než jídlo. U každého stánku s buřtama ve městě dostaneš něco lepšího.“

Sarah mu chtěla oponovat, ale nechala si námitku radši pro sebe. Johannes si z ní rád utahoval a ona rozhodně nechtěla podněcovat předsudky o britské kuchyni.

V jednom rohu obrovského sálu našli stůl pro čtyři, u něhož seděl pouze jeden mladý muž. Johannes k němu cíleně zamířil.

„Je tu ještě volno?“

„Jen račte.“ Oslovený pouze krátce vzhlédl od talíře a věnoval se dál svým papírům, které měl ležet vedle. Měl rozcuchané blond vlasy, které mu padaly do čela, a na sobě tmavé tričko.

„Mám ti taky přinést jedny buchtičky?“ zeptal se Johannes. „Můžeš nám zatím držet místa.“

„Ano,“ přikývla. „A prosím jednu lattellu.“

„Piješ vůbec taky něco jiného?“ zašklebil se Johannes pobaveně.

„Neměla jsem tušení, že odpad ze zpracování mléka může chutnat tak dobře,“ vysvětlila. Sladký mléčný nápoj, který se u ní doma nedostane, Sarah přímo milovala.

Sotva Johannes vyrazil k výdejnímu okénku, blondýn na ni vrhl zvědavý pohled. „Neznáme se odněkud?“

Sáře najednou došlo, že už ho někdy viděla.

„Tuhle jsem tě před svatým Štěpánem málem porazila,“ prohodila.

„Ano, správně! Vzpomínám si.“ A zas tu byl ten jeho úsměv, kterým si dokáže druhého získat. „Ty jsi z Německa?“

„Ne, z Anglie. Gloucester.“

„Tak proč potom mluvíš tak strojeně?“ Na pravé tváři se mu utvořil dolíček. Zřejmě si z ní začal utahovat.

„Nemám potuchy, co je na mé mluvě strojeného,“ ohradila se rozčileně Sarah. „Moje matka je z Německa.“

„A to byl důvod, proč jsi vylezla na jižní věž? Sightseeing?“

„Musím přiznat, že katedrála je zatím jediná památka, kterou jsem stačila navštívit.“

„To snad není možné!“ Mladík se s hraným pohoršením narovnal. „To se musí změnit. Město ti může nabídnout mnohem víc.“

„To nepochybně. Ale bohužel na to nemám čas.“

„Čas nemáme, čas si musíme udělat,“ namítl protějšek. „Co může být tak důležitého, abych tě nemohl pár hodin vodit po Vídni?“

„Moje doktorandská práce.“

„Z jakého oboru?“

„Psychologie.“

„Ach jé.“ Mladík soucitně zkřivil ústa. „Taky jedna z těch, co věří, že lze nahlédnout do nitra duše?“

„Ne,“ zarazila se Sarah. „Jak tě to napadlo?“

„Mnozí studenti psychologie, co znám, si ten obor vybrali proto, aby se buď sami vyléčili, nebo doufají, že tím rozluští druhé lidi. Ale to je určitě předsudek. Omlouvám se.“

„To je v pořádku,“ usoudila Sarah. „Nikdo z nás není imunní vůči předsudkům.“

„A na jaké téma bádáš?“

„Zabývám se autismem. Přesněji řečeno jednou z forem autismu, kterou objevil vídeňský lékař Hans Asperger.“

„Zajímavé. To je nemoc?“

„Autismus je postižení.“

„A v čem je rozdíl?“

„Nemoc je v ideálním případě léčitelná, postižení se dá pouze mírnit terapií.“

„To je dobrý postřeh,“ mínil mladík. „O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„O tom přemýšlí jen strašně málo lidí. Autismem se zabývají snad jenom vědci nebo sami postižení. Co studuješ ty?“

„Žurnalistiku. A doufám, že se s ní nebudu muset mořit až do konce, ale už předtím někde seženu místo jako novinář.“ Mladík se zasmál. Znělo to nakažlivě a srdečně. Nato otevřel sešit, který měl ležet před sebou. „Momentálně dělám na článku o Spiegelgrundu.“

„Spiegelgrund? Co to je?“

Budoucí novinář uchopil šálek s kávou a vypil poslední doušek. Pak šálek postavil na talířek tak prudce, až na něm zacinkala lžička.

„To je taková speciální klinika.“

„Nakolik speciální? Provádí se tam nějaký konkrétní výzkum?“ zajímala se Sarah.

„Výzkum?“ Mladík užasle povytáhl obočí. Ale než stačil začít vysvětlovat, vrátil se Johannes.

„Jednou buchtičky s vanilkovým krémem a jeden tetrapak lattelly.“

Postavil podnos na stůl a sám sebou plácl do židle.

Student žurnalistiky sebral svoje podklady a nacpal je do umaštěné kožené tašky, kterou předtím zvedl ze země. Měl na ní několik křiklavých samolepek. Zastavte výstavbu elektrárny! četla Sarah na jedné z nich. Na druhé stálo: Zachraňte luhy! a Hainburg.

„Rád bych si s tebou povídal déle, ale bohužel musím pádit. Určitě se ještě uvidíme, univerzita je malá,“ prohodil a vstal. „Mimochodem, jmenuju se Stefan.“ Napřáhl k ní ruku.

Sarah ji uchopila. Měl ji vřelou a stisk pevný.

„Sarah.“

„Těší mě. Tak zatím.“ Odhrnul si z čela pramen vlasů a zamířil lehkým krokem k východu.

Johannes ho sledoval zachmuřeným pohledem. „Co to bylo za nafoukance?“

„Jmenuje se Stefan a studuje žurnalistiku,“ vysvětlila Sarah. Neměla dojem, že by na ni Stefan působil namyšleně. Právě naopak – připadal jí sympatický, a navíc vypadal docela dobře. Ale o tom se Johannesovi rozhodně nebude zmiňovat.

„Píše o Spiegelgrundu,“ řekla místo toho. „Už jsi o tom někdy slyšel?“

„Tuhle o něm byl článek v novinách. Ale musím přiznat, že jsem ho jen přelétl. Po té aféře s Waldheimem mám momentálně minulosti po krk. Jsou taky jiná témata. Krom toho bys neměla věřit všemu, co vykládají týpci jako tenhle Stefan.“

„A proč?“

„Nafukujou marginální věci do zásadních témat. Vejtahové, co se ohánějí velkými slovy. Ale kromě horkého vzduchu v těch balonech nic není. Tenhle bude starý asi jako my a odhaduju, že ještě nemá v kapse ani magistra.“

Sáře připadla Johannesova drsná kritika nemístná. Koneckonců nevěděli ani ona, ani on, jak dlouho už Stefan studuje nebo k čemu potřebuje studium prodlužovat. Přisunula si talíř blíž, popadla balení lattelly a přistihla se v naději, že jí Stefan zase brzy zkříží cestu.

Když pak večer odcházela z univerzity, nesla si v tašce přes rameno tlusté desky s kopiemi. Strávila půl odpoledne u kopírky a tiskla si odbornou literaturu. Bylo už pozdě a zešeřilo se. Tramvaj se pomalu kodrcala městem směrem Neustift am Walde. Sarah vystoupila na konečné a procházela úzkou ulicí, která vedla na malý kopec.

Když míjela telefonní budku, probudil se v ní pocit viny, že si zase zapomněla koupit telefonní kartu. S těmi pár šilinky v mincích, které měla v peněžence, by stačila matce říct akorát „Ahoj“ a „Jak se máš?“, než by se spojení přerušilo. Telefonáty do Anglie byly nestoudně drahé. Předsevzala si, že na druhý den si kartu obstará, a nabitou aspoň na padesát šilinků, aby mohla matce vylíčit své první dny ve Vídni.

Možná pak zavolá i Benedictovi. Leč tuto myšlenku hned zase zavrhla. Stejně by ji spojili jen k jeho sekretářce Mrs. Summerové a ta by ji nechala na čekací smyčce tak dlouho, až by spotřebovala kredit. Domů profesorovi anglické literatury volat nemohla, hrozilo příliš velké nebezpečí, že telefon zvedne jeho manželka nebo pubertální děti.

Proto se znovu pokusila vypudit Benedicta z hlavy. Nešťastný vztah s ním byl další důvod, proč odešla do Vídně. Potřebovala získat odstup, aby si mohla v klidu všechno promyslet, a to za Benedictovy absolutní nepřítomnosti.

To už dorazila k cíli. Před ní se vyjímala secesní vila, kde si pronajala jeden pokoj. Budova pamatovala lepší časy. Všude se odlupovala fasáda a v rozích arkýřů bujela plíseň. Zábradlí na balkoně bylo prorezlé stejně jako zahradní branka, kterou teď otvírala. Její bytná slečna Weichselová teď určitě sedí v zimní zahradě a pozoruje ji, jak kráčí zpustlou zahradou k domovním dveřím.

Sarah si to místo zamilovala na první pohled. Podle všeho si květiny už dlouhé roky rostly, jak se jim zachtělo. Jenom trávník se občas sekal. Sukovité větve jabloní se ohýbaly pod zralými plody a divoké růžové keře se pnuly po zahradní kůlně. Sarah v tom hustém plotě večer někdy slyšela funět ježka a nedivila by se, kdyby tam žila i další divoká zvířata. Byl to zakletý ráj a lákal k spřádání fantastických historek. Sama vyrostla v malém bytě na sociálním sídlišti na kraji Gloucesteru a vždycky snila o velké zahradě.

Do domu vkročila předním vchodem. Nemusela lovit klíč, protože bytná zamykala až pozdě večer, než šla spát.

Slečna Weichselová ji podle očekávání viděla přicházet. „Dobrý večer!“ zavolala na ni z okna zimní zahrady.

Sarah byla její jedinou nájemnicí. Stará dáma si ji hned napoprvé přivinula k srdci a naopak. Paní trvala na oslovování slečno, protože nikdy nebyla vdaná. To mi bohužel nebylo dopřáno, svěřila Sáře smutně hned první večer a zároveň tím dala najevo, že víc už o tom nechce mluvit. Sarah se domnívala, že její milý padl ve válce, neboť v jídelně visela stará sépiová fotografie hezkého mladého muže. Tento pokoj se stejně jako většina ostatních nepoužíval. Slečna Weichselová jedla výhradně v kuchyni a většinu dne trávila venku na zahradě nebo uvnitř v té zimní.

„Už jste jedla?“ vyzvídala slečna Weichselová. Stravování sice nebylo součástí nájemní smlouvy, ale stará dáma každý večer zvala Sáru ke stolu. Byla vynikající kuchařka a stanovila si za úkol přiblížit Sáře rakouské tradiční pokrmy.

„Ne, ještě ne.“

„Udělala jsem zelofleky. Znáte je?“

Sarah zavrtěla hlavou. Ale už podle vůně určitě budou chutnat skvěle. Jako ostatně všechno, co její domácí ukuchtila.

Pověsila si pláštěnku a následovala slečnu Weichselovou do kuchyně. V bílém příborníku stály talíře, šálky a sklenice, které vypadaly, jako by pocházely ještě z minulého století. Na pohodlné rohové lavici ležel schoulený kocour Moritz, jenž zpravidla prospal celý den. Když Sarah vešla, jenom líně zvedl hlavu, aby ji zase hned položil a spal dál. Před sporákem, v němž se topilo dřívím a který zároveň vytápěl místnost, stála slečna Weichselová a míchala něco na černé litinové pánvi.

„Posaďte se.“ Stará dáma měla přes hnědé šaty uvázanou květovanou zástěru a vlasy úhledně svázané do drdolu. Jediná ozdoba, kterou nosila, byl zlatý řetízek s oválným medailonkem, který se dal otevřít. Slečna Weichselová si jej při vaření strkala pod blůzu, aby jí nepřekážel.

„Měla jste dnes na univerzitě úspěšný den?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Sarah vyhýbavě. Nevěděla, jestli si tu hromadu okopírované odborné literatury může připsat jako úspěch.

Slečna Weichselová vzala pánev z plotny a nesla ji ke stolu. Sarah si teprve teď všimla, že už je na něm prostřeno pro dva. Bytná na ni s jídlem počkala. Sarah si sedla na lavici vedle Moritze, jenž hlasitě zavrněl, ale neuhnul ani o milimetr.

Slečna Weichselová postavila zelofleky, z nichž se kouřilo, na stůl a sama také usedla, ještě než nandala jídlo na talíře.

„Seznámila jste se dnes se zajímavými lidmi?“ vyzvídala po ní tak jako každý večer.

„Ano, v menze jsem si trochu popovídala s jedním sympatickým studentem.“

„Aha.“ Slečna Weichselová zvědavě zvedla hlavu. „To jsem ráda, že konečně navazujete kontakty. Zatím jste pořád jenom vysedávala v pokoji nebo byla v práci.“

Sarah se pousmála nad tím, že se bytná stará o její společenské kontakty, když sama vycházela z domu jenom obstarat nákupy. Domněnku, že její nájemnice pořád jenom sedí u psacího stolu, jí raději nevyvracela. Ve skutečnosti jí už od příletu do Vídně bylo zatěžko soustředit se na práci.

„A jaký obor si ten student vybral?“ chtěla slečna Weichselová vědět.

„Chce se stát novinářem a právě píše článek, o kterém mi povídal.“

„Zajímavé. A o čem to bude?“

Sarah se zamyslela. Co ještě Stefan říkal?

„O jedné dětské nemocnici. Ale nemůžu si vzpomenout, jak se jmenuje.“

„To nevadí. Však vy na to přijdete.“

„Určitě,“ ujistila ji Sarah. Teď ji napadlo, že by se slečny Weichselové mohla zeptat na Waldheimovu aféru. Neměla v úmyslu oslovovat v menze na toto téma Johannese.

„A jak se to vlastně má s tou Waldheimovou aférou?“ zeptala se bytné se zájmem. „Z Anglie jsem to zas tak podrobně nesledovala.“

„Ach, ty věčné debaty o našem prezidentovi rozvířily spoustu prachu,“ odpověděla slečna Weichselová nezvykle stroze. „Noviny byly plné starých nacistických historek, na které se už dávno zapomnělo. Jakmile člověk zapnul televizor, mluvilo se v něm jenom o válce. Já už to nechci dál poslouchat, mám toho dost. Jednou se ta věc musí uzavřít.“

„A nemyslíte, že vypořádat se s vlastní minulostí je důležité?“ nadhodila Sarah opatrně.

„Ne,“ odsekla bytná podrážděně. „Válka už dávno skončila, díkybohu.“ Energicky si nabodla sousto na vidličku. Od té doby, co Sarah bydlela v této vile, to bylo poprvé, že se k ní stará dáma chovala odmítavě. Dala jednoznačně na srozuměnou, že toto téma je pro ni odbyté. Sarah se raději beze slova pustila do jídla.

Obě chvíli mlčely. Sarah si kladla otázku, proč slečna Weichselová reagovala tak drsně, a aby trochu pozvedla náladu, poznamenala. „Ty flíčky jsou opravdu pokrm bohů.“

Slečna Weichselová se smířlivě usmála. „Podle maminčina receptu. Byla kuchařkou v jedné velké rodině na Ringstraße.“

„A jaké povolání měl váš otec?“

„Byl obuvník, ale zemřel za první světové války.“

„To je mi líto,“ utrousila Sarah.

A v duchu se ptala, jak to přijde, že dcera kuchařky samoživitelky bydlí v secesní vile. Je sice na spadnutí, ale ten dům určitě představuje malé jmění.

Zbytek večera proběhl mlčky. Sáře se už nepodařilo obnovit rozhovor.

Do řeči se spolu pustily až při mytí nádobí. Slečna Weichselová prohodila, že příští dny se má počasí zlepšit a že bude moci na zahradě konečně sklidit ořechy, jablka a hrušky.

Když se pak Sarah odebrala do svého pokoje, vládl už mezi nimi zase mír a klid jako obvykle.

Sarah se po vlažné sprše zabalila do flaušového koupacího pláště a přes něj si přehodila tlustou vlněnou deku. I stará karma v koupelně by zasluhovala opravit. Po otočení kohoutkem to v ní začalo rachotit a rumplovat, jako by měla každou chvíli vybuchnout.

Studená voda udržuje svěžest a mládí, tvrdila slečna Weichselová. Na ni samu to zřejmě sedlo. Stará dáma neměla moc vrásek a tělesně byla dosud zdatná tak, že mohla bez problémů vylézt na vysoký žebřík a trhat ovoce.

Sarah se posadila k psacímu stolu. Byl to nádherný starý kus nábytku se spoustou zásuvek a přihrádek. Ráda by takový měla doma v Gloucesteru, ale starožitnosti jsou neskutečně drahé, a krom toho by v jejím maličkém pokojíku takový stůl působil jako vetřelec z jiného světa. Asi se bude muset nadále spokojit s malým stolem ze švédského obchodu s nábytkem.

Přitáhla si deku na ramenou a pustila se do zkopírovaných podkladů. Doufejme, že v institutu nikdo nepřijde na to, kolik stránek vytiskla. Vedoucí ji hned po vzájemném představení požádal, aby s kopírkou zacházela šetrně. „Údržba těch přístrojů stojí jmění. Běžte do knihovny a tam si ty knihy, které potřebujete, vypůjčte.“

Sarah za svůj život strávila v zaprášených knihovnách tolik času, že raději pracovala s kopiemi.

Úplně nahoře štosu ležel článek o vzniku léčebně pedagogického oddělení vídeňské Univerzitní dětské nemocnice ve dvacátých letech. V tomto oddělení později pracoval a bádal doktor Asperger. Do očí ji hned uhodila jména významných psychoterapeutů: Alfred Adler, Bruno Bettelheim, Erik Erikson, Anna Freudová, Erich Fromm, Carl Gustav Jung a Melanie Kleinová. Ti všichni se v roce 1922 podíleli na zřízení psychoanalytické laboratoře, pracoviště pro ambulantní léčbu, která byla pro pacienty dokonce zdarma. Evidentně tam spolupracovali s léčebně pedagogickým oddělením, jehož zakladatelem a šéfem byl doktor Erwin Lazar.

Sarah si prohlížela špatnou kopii skupinové fotografie, jež zachytila pracovníky léčebně pedagogického oddělení v roce 1933. Do objektivu se usmívalo hned vícero mužů a žen, všichni na sobě měli bílé pláště. V řadě sedících zprava Sarah poznala Hanse Aspergera. Zbožňovala tohoto lékaře, jenž přišel na to, že lidé s autismem vidí svět jinýma očima a vnímají ho odlišně. Nebyli méně inteligentní a rozhodně ne „autističtí psychopati“, jak je označovali předtím, než Asperger zveřejnil svoje výzkumy. Ba právě naopak – mnozí z nich disponovali fascinujícím syndromem učence, kterým se sice lišili od zbytku obyvatelstva, ale naopak byli vybaveni zcela mimořádnými schopnostmi.

Štíhlý, dobře stavěný muž s úzkým obličejem a malými kulatými brýlemi se pro Sáru stal během jejího zkoumání důvěrně známým. U ženy, která stála za ním, si pamatovala pouze křestní jméno Viktorine. Listovala pomalu dál. Kde jenom je ta zkopírovaná zpráva bostonského psychiatra Josepha Michaelse? Obsahovala totiž i seznam jmen, tím si Sarah byla jistá. Michaels v roce 1936 detailně popsal v American Journal of Orthopsychiatry průběh dne na léčebně pedagogickém oddělení od ranní hygieny až po tělocvik.

Sarah se přehrabovala v hromadě kopií, záznamů a knih. Na chaosu nic nezměnil ani ten překrásný psací stůl. Konečně dotyčnou zprávu našla, byla úplně vespod, a zahloubala se do ní.

Michaels byl zmíněnou klinikou nadšen a Sarah mu rozuměla. Její metody byly průkopnické. Ještě dnes se bohužel v mnoha evropských nemocnicích používají metody, které ani zdaleka nejsou tak humánní a moderní jako tenkrát ve Vídni. Mimořádně pochvalně se Michaels vyjadřoval ke způsobu vypracovávání posudků v této ambulanci, které se striktně lišily od diagnostických protokolů v jiných zařízeních. Na tuto kliniku posílali týdně šedesát až sedmdesát dětí na lékařské vyšetření, stacionář disponoval pětadvaceti lůžky. Děti se měly v nemocnici cítit jako v domácím prostředí. Dny tam probíhaly podle regulovaného plánu. A aby se pacienti nenudili, dostávalo se jim dokonce vyučování – to byla v běžném nemocničním provozu novinka. V pondělí matematika, v úterý čtení, ve středu pravopis a kompozice textu, ve čtvrtek zeměpis nebo dějepis, v pátek přírodopis a v sobotu ruční práce nebo kreslení. Děti zde zůstávaly zpravidla čtyři až šest týdnů.

Zkoumaní pacienti se v tomto článku ke slovu nedostali, ale Michaels zdůrazňoval, že pracovníci oddělení usilují o individualizované posuzování všech chráněnců. Mimořádně hodnotil práci Erwina Lazara, Georga Frankla a Anni Weissové. Aspergera nezmiňoval, přestože ten přece později převzal vedení kliniky. Jak to, že ho dotyčný Američan ve své zprávě pominul? Vždyť to byl právě Asperger, kdo poprvé formuloval pozitivními slovy diagnózu autismus a postižené děti vytáhl ze slepých uliček.

Sářin zrak padl na jméno Viktorine Zaková. Správně, tak se jmenovala žena, jež na fotografii stála za Aspergerem. Byla mladá a vysloveně hezká. Obličej měla orámovaný tmavými loknami a vyzařovala z něho vlídnost.

Sarah se s povzdechem zaklonila v židli a zahleděla se z okna. Zahrada ležela v naprosté tmě. Začala přemýšlet o svém zevnějšku. Není velká ani malá nebo nějak mimořádně hezká. Všechno na ní je průměrné – až na lehce nazrzlé lokny. Jako dítě tu barvu nenáviděla, protože se jí za to ve škole posmívali. Benedict její vlasy naopak miluje. Většinou si je vázala do praktického ohonu, rozpuštěné je nosila jen při zvláštních příležitostech. A jako většina lidí s rezavými vlasy má pokožku plnou pih. Jakmile slunce vyjde zpoza mraků, hned se jí dělají pihovaté skvrny na ramenou a na pažích.

Pihy a zrzavé vlasy zdědila po otci, s nímž udržovala jen ty nejnutnější styky, které se omezovaly na narozeniny a svátky. Jejich setkání probíhalo pokaždé podle stejného vzorce: otec ji pozval do pizzerie v Gloucesteru, kterou provozoval jeden Ind a kde si pochutnávali na těstovinách na kari a polévce z pytlíku. Sedávali u stolu před oknem, odkud se dalo pozorovat dění na ulici, když hovor vázl. To se většinou stávalo hned po první otázce. Otec se jí ptal, jak se jí daří, a ona mu odpovídala stereotypními floskulemi. Poté následovalo mlčení. Dřív jí nakonec předával obálku. Dárky byly vždy velice úsporné, přestože si otec mohl dobře spočítat, že její matka nemá peněz nazbyt, aby jí mohla splnit byť sebemenší extra přání. Třeba aby si mohla koupit gramodesku nebo tričko. Později pak ležela v posteli a tekly jí slzy vzteku a zklamání, ale hned druhý den se opět vzchopila a tvářila se, že v jejím životě je všechno naprosto skvělé. Za tu dobu se už smířila s tím, že její otec o ni nemá opravdový zájem.

Zavrtěla hlavou, aby si z ní vyhnala trudné vzpomínky. A jak se tak dívala na nemocniční sestru Viktorine Zakovou a Aspergera, připadalo jí, jako by se rukou dotýkala jeho ramene a vládla mezi nimi důvěrnost, jež překračuje pracovní vztah. Sářiny myšlenky se tím už zase stočily k ní samé. Jak by asi s Benedictem vypadali na skupinové fotografii? Poznal by někdo, že se spolu tajně scházejí? Doposud svůj poměr dokázali před přáteli a kolegy tajit. Pouze Sářina matka tušila, že se její dcera spustila s ženatým mužem. Nikdy na to nepřivedla řeč, ale Sarah se jí svěřila a od té doby trpně snášela matčiny vyčítavé pohledy. Otázek se však nedočkala.

Sarah začala pevně svírat oční víčka, až už viděla jenom světlé kroužky. Když je pak zase otevřela, začala se konečně věnovat svým materiálům a četla soustředěně, aniž by od nich v myšlenkách jedinkrát odbočila.

LÉČEBNĚ PEDAGOGICKÉ ODDĚLENÍ

UNIVERZITNÍ DĚTSKÉ NEMOCNICE, VÍDEŇ 1932

ERICH

Znovu sedím v malé místnosti, kam mě teď vodí každý den. Tentokrát jsem obličejem obrácený k holé zdi. Stůl nejdřív stával před oknem, ale tam jsem to nesnášel. Obrazy, hlasy a zvuky zvenčí mě dráždily natolik, že jsem musel vyskočit a bezcílně běhat po místnosti. Pořád dokola, až se mi z toho dělalo mdlo. Sestra nakonec přesunula stůl ke zdi, vzala mě za ruku a dovedla k němu. Napřed jsem se jí chtěl vytrhnout a utéct. Ale její ruka není jako těch ostatních. Stisk má natolik pevný, abych ho ucítil, ale ne tak silný, aby to bolelo. A teď tady tedy sedím.

Sestra je vedle mě a pozoruje mě. Nosí bílou uniformu jako všechny ostatní sestry v nemocnici. Na hlavě má bílý čepec. Přesto zpod něj vidím tmavé lokny. Lesknou se a vypadají stejně měkce, jako je má náš selský pes Max. Rád bořím nos do jeho teplé srsti. Postrádám ho podobně jako ostatní zvířata. U člověka bych takovou blízkost jako u Maxe nesnesl. Všichni říkají, že je to tím, že jsem slabomyslný. Ale to není pravda. Slabý určitě nejsem. Naopak, mám velikou sílu. Když mě čeledín vzal lopatou, bránil jsem se a praštil ho taky. Luis krvácel na čele a z nosu. Já taky, ale mě odvedli pryč a jeho nechali na dvoře.

„Dnes se budeme věnovat psaní,“ říká ta paní s krásnými vlasy. Jestlipak by mi dovolila, abych si na ty její lokny krátce sáhl? Přisouvá ke mně krabičku. Každý den mi v ní nosí jiné věci. A já nevím, co s nimi. Chce po mně, abych si je prohlédl. Ale já vidím jenom díry po vypadlých sucích na dřevěné desce stolu. Ten vzor mi dává jistotu. Když ty díry spočítám a v duchu postavím do řady, tak vím, že se neřítím do prázdna. Umím je seřadit podle velikosti a barvy, a nemusím se jich dotknout. Umím odečíst malé od velkých, ztrojnásobit počet a opět vydělit dvěma. To všechno se mi děje v hlavě.

Obyčejně hned na začátku vyučování začnu počítat, ale dneska je všechno lepší. Prázdná stěna na mě působí dobře. Je prostá a bílá. Žádné stromy, které vrhají stíny, žádné listí, co se pohybuje, ani děti, které pobíhají kolem. Žádné sestry a lékaři, kteří si povídají na zahradě. Díry po sucích přestávají být důležité. Teď se přece jen odvážím podívat do kastličky. Jsou v ní malé obdélníkové kartičky. Žena jednu z nich bere konečky prstů a ukazuje mi ji.

„Tohle je A,“ říká. „Můžeš to zopakovat? A?“

Zase zírám do zdi. Dokud se jí nemusím podívat do obličeje, je všechno v pořádku. Svírám rty a napínám svaly.

Žena bere jinou kartu. „Podívej. Tohle je E. Tím začíná tvoje jméno Erich.“ Pak to zopakuje nahlas: „E!“

Přisune mi i to E a čeká. Já dál civím do zdi, ale pak se koutkem oka přece jen podívám na karty. Nějak mě začaly zajímat. Ta písmena na nich se zdají být důležitá. Stejně jako čísla. Číslice umím okamžitě přiřadit k množinám, které mám v hlavě už dávno. Sestra bere další kartu a klade ji přede mě na stůl. Rád bych karty seřadil pěkně popořádku. Ale netroufám si. Když ty karty uspořádám, zase pro ně budu slabomyslný.

„A tady máme V.“ Zní to stejně příjemně jako na začátku vyučování. Žena nemluví hlasitěji nebo dokonce hrozivě. Také v její mluvě nejsou žádné podtóny, které neumím zařadit.

„Tohle je počáteční písmeno mého jména. V jako Viktorine.“ Přisune mi kartu. „V vypadá trochu jako pták. Nepřipadá ti to taky?“

Bojím se, že hned začne mluvit dál a já už nebudu ničemu rozumět. Příliš mnoho slov mě mate. Slabiky se mi pak nesmyslně motají v hlavě.

Sestra Viktorine se opře a čeká na mou reakci. Trvá to, než ke mně její slova proniknou a já je zpracuju. Ticho v místnosti mi pomáhá přemýšlet. Není tu nic, co by odvádělo moji pozornost nebo mě znejisťovalo.

V vypadá trochu jako pták. Sestra má pravdu. Představuji si ptáka, jak letí po obloze. Ptáky mám rád, stejně jako ostatní zvířata.

Když dám E na začátek a následovat bude V, vznikne další jméno: Eva. Selka se jmenovala Eva. A bila mě holí. Nesložím to slovo a místo něho řeknu: „Viktorine.“ Můj hlas mi zní cize.

Sestra se honem narovná. Já uhýbám nazpět. Židle se posune a já cítím, jak mi srdce bije rychleji. Přitisknu dlaně na spánky a začnu se kymácet dopředu a dozadu.

„To je velkolepé,“ říká sestra pomalu tak, abych ji stačil sledovat. Ani jediná slabika se neztratila. Zdá se, že ji to potěšilo. Když jsou lidé šťastní, tak se usmívají, to jsem se naučil na statku. Eva se nikdy neusmála, zato sestra Viktorine se usmívá a mně to připadá hezké. Tep se mi zklidnil a trup se mi přestal hýbat.

LÉČEBNĚ PEDAGOGICKÉ ODDĚLENÍ

UNIVERZITNÍ DĚTSKÉ NEMOCNICE, VÍDEŇ 1932

VIKTORINE

„Ten hoch je chytrý,“ vysvětluje Viktorine s plným přesvědčením. „Pracuji s ním teprve pár dní, a on už zná všechna písmena. Dokáže je vázat k sobě a přečíst. U číslic je ještě rychlejší. Umí správně seřadit číslice od nuly do deseti a zřejmě chápe i množiny. Každopádně umí poskládat dílky.“

„Ale potom taky může ve slovech rozpoznávat jejich smysl,“ dává v úvahu doktor Georg Frankl a píše si do kalendáře nějaké poznámky, které určitě nemají nic společného s probíhající poradou. Do čela mu padá pramen tmavých vlasů.

Poslední dobou se zdá být stále častěji duchem mimo. Viktorine je přesvědčená, že má nějaké soukromé problémy. Ale nezná ho natolik dobře, aby se ho mohla zeptat. Je to pro ni jeden z nejvíc angažovaných lékařů, ale teď z něho cítí, že ji nebere vážně. Proto reaguje nezvykle uštěpačně: „To nevíme. Ale myslím, že umí velice dobře množiny. Jeho chápavost je úžasná.“

„Erich vám odpovídá na otázky?“ Doktor Hans Asperger se zvědavě nakloní k Viktorine, které ihned vyrazí krev do obličeje.

Viktorine se všemi těmi drby nechce zaobírat. Doktorku Bruckovou má ráda. Lékařka je svým příjemným vystupováním důstojnou nástupkyní doktora Lazara. Svou práci odvádí přímo vzorně a rozhodně nic na organizaci svého předchůdce neměnila.

Všichni pracovníci oddělení se každý pátek scházejí na poradu. Pozdní podzim umožňuje pobyt na terase. Teplé oranžové slunce prozařuje skrz topoly, jejichž listí se pomalu barví. Na malých kulatých stolcích, jaké se vidí i v lepších kavárnách v centru Vídně, stojí šálky s čajem a sušenky.