Eva-Maria Bast

ZIMTTRÄUME – DIE FRAUEN DER BACKMANUFAKTUR

Copyright © 2023 by Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“
is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Jacket Motiven © akg-images, © Ildiko Neeer/Arcangel

Translation © 2025 by Pavla Lutovská

ISBN 978-80-249-5629-9

Rodinný podnik Meisterových vzkvétá a výroba nabírá na obrátkách, protože poptávka po jejich výrobcích neuvěřitelně roste. Ale události 2. světové války neušetří ani tuto rodinu. Mladá dědička firmy Käthe truchlí pro svého manžela Georga, který padl už v prvních dnech 2. světové války, a útěchu nachází u své tety Marty a babičky Josefíny, s nimiž musí provést rodinnou firmu dalším těžkým obdobím. Käthe je svěřena zodpovědnost za vedení firmy a ona se vrhá do práce. Spolu s Italem Giovannim, synem výrobce zmrzliny, se jí podaří vyvinout a dodat na trh další výrobky: prostředek na výrobu čokolády i zmrzlinový prášek slaví naprostý úspěch. Ale najde Käthe také novou lásku?

Prolog

– Greetsiel, duben 1931 –

Käthe zavřela oči a zhluboka nasála sladkou vůni. Jemná čokoláda a vanilka! Cítila, jak se jí v ústech sbíhají sliny. Otevřela oči a spokojeně přejížděla pohledem zaplněné police. Na nich byly na tácech pečlivě vyskládané a seřazené misky, jejichž obsah provoněl celý prostor autobusu. A jak báječně pudink vypadá! Kombinace žluté vanilky a hnědé čokolády lahodila očím – a stejné barvy měl i autobus, ve kterém Käthe právě stála.

Zvenku k ní dolehla změť vzrušených hlasů a Käthe vykoukla mezírkou mezi záclonkami vanilkové barvy na obrovské náměstí, na kterém reklamní autobus firmy Meister-Werke dnes parkoval. Bylo neuvěřitelné, kolik lidí už se stačilo za krátkou dobu seběhnout! To se ale stalo v posledních dnech pravidlem. Lidé se sbíhali doslova v houfech, útočili na autobus jako můry přitahované světlem lampy. Přičemž to, jak si v duchu Käthe přiznala, nebylo srovnání ani laskavé, ani výstižné. Koneckonců jim byli všichni ti lidé, kteří obklopili autobus, velice vítaní.

Poté, co byla v roce 1927 v Bielefeldu založena Hospodyňská škola doktora Meistera, následovaly ji v dalších letech podobné vzdělávací ústavy v řadě větších měst. Až šest tisíc žen ročně se v nich učilo péct a vařit a připravovat sladkosti za pomoci výrobků jejich továrny, a mohly se také zapsat do kurzů praní prádla od známého výrobce přípravků na praní, který s nimi spolupracoval. Käthe považovala tenhle nápad za prostě geniální. Jak jí vysvětlovala kdysi babička Josefína: Víš, miláčku, všechny tyhle ženy se naučí používat naše výrobky a pracovat s nimi a vařit podle našich receptů. A díky tomu je budou používat po celý život.

Käthe věděla, že vzhledem k tomu, jak neuvěřitelně vysoká byla poptávka ve městech, přemýšleli Josefína Meisterová a současný ředitel, její nevlastní táta Richard, jak dostat informace o jejich výrobcích i k lidem v menších obcích. Nakonec babičku napadlo, aby uváděli v kinech a hostincích reklamní filmy – první takový film natočil její zesnulý dědeček Carl v roce 1911. Tato představení byla nesmírně oblíbená. Letos na jaře nechala Josefína zřídit ještě navíc i firemní reklamní autobusy. Každý byl vybavený vlastním promítacím plátnem, na kterém mohli uvádět filmy, a také malým pódiem, ze kterého předváděli výrobky, a dokonce dávali i rychlokurzy vaření. Jako zvláštní poznávací znamení měly autobusy přívěsy ve formě obrovského čokoládového pudinku, což vyvolávalo nadšení zvláště u malých dětí. Kamkoli přijeli, tam byl autobus okamžitě obklopen houfem drobotiny, která za ním utíkala. Jelikož však řada dětí nemohla přijít bez maminek, rozhodla Josefína, že během přednášek budou rozdávat dětem pudinky. Tím se ovšem příjezd Meisterových autobusů stal všeobecně velice oblíbenou atrakcí, stejně jako v půvabném východofríském městečku, kde právě zastavili.

V tu chvíli se otevřely dveře autobusu a dovnitř vešla babička. „Neuvěřitelné, kolik přišlo lidí,“ prohodila a ustaraně se zamračila při pohledu na řady připravených pudinků. „Obávám se, že to nebude stačit.“

Käthe s povzdechem vrátila zpátky na polici misku s pudinkem, kterou si předtím vzala. Už se na ni těšila! Ale samozřejmě nechtěla sníst porci dětem venku.

„Jen si klidně dej,“ pobídla ji babička. „O jednu misku víc nebo míň, na tom už nesejde.“

„A můžeme přece ještě navařit další, dodatečně,“ zaradovala se Käthe. „I kdyby nestačil vychladnout, teplý stejně chutná nejlíp.“

„Tak si pochutnej,“ pobídla ji Josefína a usmála se na vnučku, zatímco si Käthe labužnicky dala do pusy kus pudinku na lžičce. Bože, to je dobrota!

„Hansi, nech to, nesahej na to,“ zazněl zvenku rozčilený hlas. Josefína mrkla na Käthe, otevřela dveře autobusu a pozdravila shromážděné lidi. Käthe dojedla, popadla první tác s pudinky a následovala babičku. Jakmile ji děti zahlédly, sbíhaly se k ní jako o závod. „Pudink!“ ozývalo se ze všech stran volání z tuctů dětských hrdel za jasného jarního dne.

„Kdopak je Hans?“ zvolala malá dědička firmy a drobný, asi čtyřletý chlapeček se slámově plavými vlásky a letními pihami na nose zvedl plaše ruku. Očividně se bál, že poté, co mu vynadala máma, to schytá ještě od Käthe. Ta se ale na něj na uklidněnou usmála a zavolala: „Jestli je tu ještě nějaký Hans, všichni toho jména dostanou pudinky přednostně. Vanilkový nebo čokoládový?“ mrkla na chlapečka.

Hansovi se úsměvem rozzářil celý obličej. „Čokoládový,“ vyhrkl a pod dohledem své matky, přísně a unaveně vyhlížející asi třicetileté ženy s vlasy zastřiženými po bradu, jak bylo v módě, rychle dodal: „Děkuju.“

„Tady máš,“ předala Käthe chlapečkovi slavnostně jím vybraný čokoládový pudink.

„Děkuju!“ zopakoval kluk, vzal si dobrotku a vydal se k mamince.

Käthe bleskurychle rozdala ostatní pudinky. Když vyšla ven s další dávkou, natahovalo k ní hejno dětí ruce v naději na lákavě vonící dárek. Käthe se snažila, aby zájemce spravedlivě podělila. „Je toho dost pro všechny!“ volala, což děti odměnily jásotem.

Mrkla vedle sebe na babičku, která právě předváděla nadšeným hospodyňkám rozličné výrobky jejich firmy, díky nimž budou úspěšně péct koláče a další laskominy, a tiše se pro sebe usmála. Bylo by nádherné, kdyby s babičkou v reklamním autobuse společně projely celé Německo, od města k městu. Ale Josefína Meisterová byla samozřejmě velice důležitá osoba a ve firmě stále ještě příliš nepostradatelná, než aby mohla trávit čas předváděním výrobků v městečkách a na vesnicích. Sice si nenechala vzít, že alespoň doprovodí svoji vnučku na první výjezd, ale později už bude Käthe podnikat jízdy s jinou spolupracovnicí a řidičem. S řidičem! Käthe se při té myšlence musela mimovolně usmát. Protože jejich současný řidič, Georg Wüst, byl vyloženě okouzlující a přitažlivý mladík a Käthe se představa, jak s ním jezdí po celém Německu, vyloženě zamlouvala.

Rozdala všechny připravené pudinky – přes počáteční obavy jejich množství stačilo – a přitom si kradmo změřila mladého muže, který vypadal v jednoduchých hnědých kalhotách a bílé košili vyloženě dobře. Stál klidně, opřený u dveří autobusu, a ruce měl zabořené v kapsách. Se zájmem sledoval dav lidí, ale když si uvědomil její pohled, otočil hlavu a podíval se přímo na ni. Jakmile se jejich oči setkaly, okamžitě se jí rozbušilo srdce. Krátce na ni pokývl a usmál se. Rychle sklopila oči a odvrátila se. Co jen to má tenhle Wüst v sobě zvláštního, že ji tolik přitahuje?

Josefína mezitím ukončila svoji přednášku a vyčerpaná, ale spokojená, se obrátila s úsměvem na vnučku. „Úplně jsem zapomněla, jak je náročné zvládat takový příval zájmu.“

„Teď máme hodinku volno, než začne nová předváděčka,“ mrkla na ni Käthe. „Co bys řekla na to, kdyby sis zašla do hotelu a chvilku si odpočinula? Já už to tady zvládnu.“

Ukázala na hromadu nádobí, které se povalovalo u dřezu. Babička se na ni pochybovačně zadívala. „Seš si jistá?“ ujišťovala se. „Měly jsme s sebou možná vzít ještě služebnou, aby nám s tím pomohla.“

„Já můžu pomoct,“ ozval se v tu chvíli Georg Wüst, který jejich rozhovor vyslechl.

„Vy?“ podivila se Josefína a Käthe nevěděla, jestli se jí nezamlouvá představa, že jim muž bude vypomáhat s mytím nádobí, nebo jestli na něj úplně zapomněla. Domyslela si však, že spíš to druhé, protože babička byla velmi moderně uvažující žena, která dřív bojovala za volební právo žen. Na druhou stranu byla celý život obklopená služebnictvem a byla zvyklá spoléhat na jejich práci. Přesto měla Käthe občas dojem, že je kolem sebe vlastně ani nevnímá. Zvlášť to platilo o služebnictvu doma, které je obsluhovalo u jídla. Josefína mluvila i v jejich přítomnosti o velmi soukromých věcech, což zdrženlivé Käthe občas hodně vadilo.

„Ano,“ potvrdil Georg Wüst a důrazně pokývl hlavou. „Nedělejte si starosti, paní komerční radová.“

Käthe bušilo srdce jako o závod. Vyhlídka na to, že bude s Georgem sama, ji nesmírně rozrušila. Jestli budou společně umývat nádobí, budou muset stát bok po boku, a…

Tolik doufala, že babička nabídku přijme, stejně jako si na druhou stranu přála, aby se to raději nestalo.

„Tak to mi nemusíte říkat dvakrát,“ odpověděla Josefína v tu chvíli a usmála se na oba mladé lidi. „Naštěstí je hotel docela blízko.“

Ukázala na úctyhodnou secesní stavbu, jejíž hlavní fasáda mířila přímo na náměstí, kde stál autobus, a slíbila: „Za tři čtvrtě hodiny jsem zpátky.“

Käthe se dívala za babičkou, jak přechází přes náměstí. Josefína Meisterová jí vždycky připadala jako úžasná starší dáma. Kráčela rovně jako svíce a široká sukně se jí při každém kroku zavlnila.

„Je to skvělá žena,“ poznamenal s uznáním těsně vedle ní Georg.

„Ano,“ souhlasila dojatě. „Ano, to je.“

„A i vy jste skvělá,“ dodal.

Neobrátila se k němu, když tiše odpověděla: „Děkuji.“

A srdce v její hrudi hrozilo, že se rozskočí radostí.

„Tak čím začneme?“ rozhlédl se Georg a nyní se k němu konečně obrátila čelem. Při pohledu na jeho bezradný výraz, s nímž si měřil hromadu špinavého nádobí, se rozesmála. To jí pomohlo překonat rozpaky.

„Řekla bych, že mytím nádobí,“ navrhla. „Až to umyjeme, tak vám ukážu, jak se vaří čokoládový pudink. A mám pro vás ještě něco naprosto zvláštního.“

„Něco naprosto zvláštního?“ opakoval s pohledem upřeným na ni.

Přikývla. „Moje oblíbené koření.“

Vytáhla dózu a podržela mu ji pod nosem. „Přivoňte si.“

„Skořice,“ poznal a oči se mu rozzářily. „Miluju skořici. Když jsem byl malý, vařívala mi máma krupičnou kaši se skořicí a cukrem.“

Ukázal na dózu. „Ovšem skořici v takové formě jsem ještě neviděl. V máminých kořenkách byla vždycky namletá a už smíchaná s cukrem. Vypadá jako kůra stromu.“

„Tak to je přesné,“ pochválila ho Käthe. „Koření se vyrábí z namleté kůry cejlonského skořicovníku. Když si přivoním, vždycky se cítím jako v pohádce. Jako v Tisíci a jedné noci.“

„A mně vůně skořice přináší pocit bezpečí,“ usmál se na ni Georg. „Právě kvůli krupičné kaši mojí mámy.“

„Počkejte, až ochutnáte čokoládový pudink se skořicí!“

„Už se nemůžu dočkat!“

1. kapitola

– Bielefeld, březen 1941 –

„Jsem moc ráda, že mi chceš pomoct s přípravami oslav padesátiletého výročí založení rodinné firmy, miláčku,“ řekla Josefína Meisterová a objala svoji vnučku kolem ramen. „A jsem šťastná, že se zase tu a tam usměješ.“

„No jo,“ vzdychla si Käthe, „co mi také jiného zbývá. Georg by jistě nechtěl, abych strávila celý život ve smutku.“

„To by si určitě nepřál,“ potvrdila Josefína. „Chtěl by, abys byla nekonečně šťastná.“

„Nekonečně šťastná bez něj už být nemůžu,“ zamumlala Käthe. „Ale určitě se budu snažit.“

Käthe se provdala za svoji dětskou lásku, Georga Wüsta, po řadě omylů a zmatků a proti přání rodiny, která si pro ni jako manžela představovala potomka spřáteleného knížecího rodu. Vzali se roku 1936, ale manželství nemělo dlouhého trvání: Láska jejího života zahynula na frontě už v prvních týdnech války. Uběhl víc než rok a po měsících smutku a ochromení cítila mladá vdova, že se pomalu, pomaloučku zase vrací do života. Možná i díky tomu, že na ni babička tolik spoléhala a potřebovala pomoc s přípravami oslav jubilea.

*

„Nemůžu uvěřit, že už je to celé půlstoletí, kdy jste se tu s dědečkem usadili a založili Meisterovy závody.“

„Ani já ne,“ povzdychla si zasněně Josefína. „A kdyby nám tenkrát někdo řekl, co všechno z toho jednou vzejde, mysleli bychom, že se zbláznil.“

„Je taková škoda, že si dědečka nepamatuju,“ posteskla si Käthe, které byly sotva dva roky, když pár měsíců po smrti svého jediného syna Julia, který padl v první světové válce u Verdunu, odešel dědeček za ním na věčnost. Doktor Carl Meister zemřel krátce po narození svého vnuka Antona, na zlomené srdce. Käthe věděla, že její bratr dostal na památku svého zesnulého otce jako druhé jméno právě Julius.

„Miloval tě,“ usmála se na ni Josefína. „Bylas jeho malé sluníčko.“

Käthe přikývla a teď zase ona položila ruku na babiččino rameno. „Hodně ti chybí?“

„Neskutečně,“ potvrdila ředitelka firmy. „Každou minutu, každou vteřinu, ve dne v noci.“ Znělo to vášnivě a taky trochu ztraceně. Hned nato se jí ale tvář zase rozzářila. „Ale ani nemám pocit, že je opravdu pryč.“ Udělala gesto, kterým obsáhla celé okolí. „Ve všem tady kolem nás žije dál – dál jsme spolu také jako manželé. V každém rohu najdu vzpomínku a podnik překonal zlé časy, kdy mu hrozil zánik, a pokračuje úspěšně dál. A to je to, co stále ještě můžu dělat.“

Käthe přikývla. Chápala, co má babička na mysli. Přestože doba dnes byla hodně zlá, firmě Meisterových se snad ani lépe dařit nemohlo. Poptávka po jejich výrobcích za války ještě významně stoupala, a ne jen proto, že zajišťovali dodávky i pro vojsko. Jak závod v Bielefeldu, tak i pobočka v Hamburku, a dokonce i vídeňský podnik jely na nejvyšší obrátky.

„Ty jsi toho se svým Georgem nemohla prožít tolik,“ poznamenala babička, ponořená v myšlenkách. „Měli jste sotva šanci si vytvořit vzpomínky na sebe. Tedy kromě vašich společných cest v reklamním autobuse po Německu. Ale to není nic, co bys měla kolem sebe za všedních dní.“

Käthe se krátce zamyslela. „A přece mám na něj tu nejkrásnější památku. V Claře žije dál.“ S něžným úsměvem pomyslela na svoji malou čtyřletou dcerku, která jako by svému tátovi z oka vypadla, dokonce po něm zdědila i krásné hnědé vlasy a zelené oči.

„Ano,“ pokývla babička. „To máš naprostou pravdu.“

Käthe si povzdychla. Pak se zhluboka nadechla a pokračovala: „Ale teď už dost pochmurných řečí. Radši se pustíme do příprav.“

Josefína se netrpělivě rozhlédla kolem sebe. „To bych moc ráda,“ přistoupila na změnu tématu. „Ale k tomu bezpodmínečně potřebujeme Martu. Kde jenom vězí?“

„Už jsem tady,“ ozvalo se za ní a její dvaasedmdesátiletá švagrová vpadla do dveří. Käthe milovala vdovu po strýci Emilovi, který zemřel dávno před jejím narozením. Teta Marta se později znovu provdala za vedoucího zkušební kuchyně jejich firmy, Matthiase Wohlgemuta, a od té doby vedli kuchyni společně. Marta byla velmi vyrovnaná, vždycky dobře naladěná, a pokud zrovna nevařila nebo nepekla, s vášní se věnovala svým čtyřem vnoučatům. Její vlastní dcery – Magdalena a Caroline – se nejen staly matkami ve stejný den, ale oběma se narodila dvojčata. Vnoučatům bylo nyní už dvanáct let a byla pýchou a radostí svých prarodičů – Matthias Wohlgemut byl aktivní a nadšený náhradní dědeček.

Dveře se znovu otevřely a do pokoje vešla Lotte, matka Käthe. „Mami!“ přivítala ji radostně dcera. „Ráda tě vidím.“

„To já tebe taky,“ usmála se matka a posadila se na kraj stolu. „Ráda bych se podílela na přípravách oslav.“

„Ty?“ zvolaly udiveně Marta, Josefína a Käthe jako jedněmi ústy.

„No ano, proč ne!“ ohradila se dotčeně Lotte a dala si v náznaku rozhořčení ruce v bok. „Copak mi nevěříte?“

„Ale jasně že ano, mami,“ zvolala Käthe a objala ji kolem krku. „Ale máš přece hromadu práce.“

Lotte pracovala jako osoba pověřená v Meisterových závodech komunikací s dělnicemi a i za této války měla plné ruce práce, stejně jako během předchozího světového konfliktu. Opět se spousta žen ocitla bez partnerů v zoufalé existenční situaci, buď muže úplně ztratily, nebo ti narukovali na frontu. I nyní se musely ženy kromě rodiny a dětí postarat o výdělek pro rodinu a o to, aby měly čím své blízké nakrmit. A stejně jako za první světové války bylo vedení Meister-Werke vyloženě vděčné, že jsou tyto ženy u nich ochotné pracovat. Většina mužských dělníků byla povolána na frontu a bez práce žen by zůstaly stroje opuštěné a nečinné. Za to, že všechno tak dobře vycházelo, a díky poptávce dobře vydělávali, vděčili mimo jiné právě těmto ženám. A proto, na tom se shodla celá rodina Meisterových, si od nich zasloužily tu největší péči. Lotte tu byla pro ně a starala se o jejich potřeby a trápení. Ručila za fungování závodní školky, kterou založili v roce 1914 a díky níž se děti s matkami sešly alespoň na společném obědě, pomáhala ovdovělým ženám například s vyřizováním dokladů, a tato práce vyžadovala hodiny plného nasazení. Nebylo proto divu, že se jí ostatní tři ženy ani neptaly, zda by jim mohla pomoci s přípravami.

„No ano,“ vzdychla Lotte, „samozřejmě že mám dost práce, ale padesátileté firemní jubileum je něco naprosto jedinečného a bezpodmínečně chci být i u příprav. Kromě toho,“ pohlédla na svoji bývalou tchyni – Josefína byla matka jejího zesnulého prvního manžela – s šelmovským úsměvem, „pokud si sama nejvyšší šéfka udělá čas starat se o přípravy oslav, tak to zvládnu hravě i já.“

„Prima,“ zasmála se Marta spokojeně. „My ženy rodu Meisterových tady v Bielefeldu připravíme nezapomenutelnou oslavu. Válka sem, válka tam.“

„No nevím,“ váhala trochu Josefína. „Nejsem si jistá, jestli máme dost vlivu na prosazení slušného programu.“

„Jak to myslíš?“ chtěla vědět Käthe. „Je to naše oslava!“

„Ne tak docela,“ zamračila se nahněvaně Josefína. „Gauleiter, tedy velitel zdejší župy, trval na tom, že tvůj nevlastní otec pozve také místní stranické funkcionáře – a ti chtějí Meister-Werke předvádět jako vzorný závod.“

Käthe se trpce ušklíbla. Národní socialisty vyloženě nesnášela a nedokázala je strpět, a to nejen proto, že byli vlastně zodpovědní za smrt jejího milovaného manžela. Pokud se setkala s jakýmkoli mužem v hnědé uniformě s červeným hákovým křížem, chovala se vždycky nesmírně odmítavě, protože se stále víc a víc pletli do vedení jejich firmy a celkově do života. Dokonce donutili odejít z výroby některé jejich starší zaměstnance jen proto, že byli židovského původu, a Käthe se kvůli tomu se svým otčímem strašně pohádala. Jak jsi to mohl dovolit!? křičela na něj. Jak to můžeš dopustit? Právě teď jim přece musíme pomoct!

Ale Richard Kaiser jen zachmuřeně pokrčil rameny. V téhle době, holčičko moje, nikdo nemůže dělat nic tak, jak by chtěl. Kdybych dál protestoval, ztratili bychom úplně všechno, a to by nikomu nepomohlo. Především našim dělníkům ne, vysvětloval.

Käthe na něj chvíli mlčky zírala a nakonec vyběhla z pokoje. V následujících týdnech cítila, jak se jejich rozmíškou trápí, a matka se jí snažila promluvit do svědomí. Neměl jinou volbu, vysvětlovala jí. Pomalu, postupně se na něj Käthe zase začala usmívat, i když v srdci jí zbyl osten trpkosti a měla pocit, že se otčím nedistancoval dostatečně energicky od současných mocipánů z NSDAP.

„Nenecháme si od nacistů oslavy pokazit,“ vysunula nyní bojovně bradu. „Možná nám můžou kazit program a vést prázdné řeči, ale my se postaráme o to, abychom si to přesto užili.“

„Výborně!“ zvolala Josefína a energicky vnučce přizvukovala. „Tak to jdeme honem naplánovat.“

2. kapitola

– Londýn, březen 1941 –

„Jsi pro dnešek hotová, lásko moje?“

Friederika vzhlédla a usmála se na manžela, který se objevil ve dveřích její kanceláře. Často jim lidé z okolí říkali, že jsou tak dokonalý pár právě proto, že jsou tolik rozdílní navenek: Friederika byla drobná, měla plavé vlasy a zářivě modré oči. Michael D’Oyly Carte byl oproti tomu urostlý, svalnatý, měl tmavé vlasy i oči.

„Ano,“ přikývla a demonstrativně od sebe odsunula velikou hromadu spisů, která před ní ležela na psacím stole. Vstala a zamířila k manželovi.

„Tak to mě vysloveně těší, paní ředitelko,“ poškádlil ji Michael a nabídl jí galantně rámě.

Společně zamířili ze správního traktu hotelu Claridge’s po širokém schodišti honosné do vstupní haly luxusního podniku, jehož kořeny sahaly až k roku 1812. V majetku rodiny D’Oyly Carte byla budova ovšem až od roku 1894. Michaelovu otci Richardovi, který založil i známý impozantní hotel Savoy, byl konkurenční Claridge’s vždy trnem v oku, a tak když ho roku 1894 získal, nechal starou hotelovou budovu strhnout a vybudoval novou, moderně a luxusně zařízenou, kterou roku 1897 slavnostně otevřeli. Později syn kráčel v otcových šlépějích a převzal do svých rukou jak Savoy, tak i Claridge’s. A v roce 1919 do jeho života vstoupila Friederika. Mladá žena byla v té době velice zmatená a nešťastná. Její první manžel si vzal život a nádavkem k tomu se dozvěděla, že byla jako malá adoptovaná. To mladé, tenkrát pětadvacetileté ženě zlomilo srdce a ona opustila rodnou zemi i rodinný podnik, k velkému trápení své adoptivní matky Josefíny. Po jisté době dorazila Friederika na cestách do Londýna a zcela dezorientovaná procházela ulicemi města. Hluboko ponořená v myšlenkách nedávala pozor a doslova se srazila s urostlým mužem. Pomohl jí a jeho slova, když se omlouval za nepozornost, připomněla Friederice natolik omluvy adoptivní matky ve chvíli, kdy se o své adopci dozvěděla, že se rozplakala. Prostě ji přemohly vzpomínky na Josefínu i domov a ona se k zoufalství pohledného vysokého muže nezadržitelně rozeštkala. Po několika neúspěšných pokusech o ovládnutí přívalu slz ji odvedl s sebou do hotelu, před jehož vchodem se střetli. Tam ji usadil do pohodlného křesla, pokynul číšníkovi, aby jim donesl čaj a několik sendvičů. Mlčky u ní seděl a jen se na ni prostě díval. A ona se pomalu uklidnila a nakonec mu svěřila svoje trápení a vylíčila úplně všechno, co zažila. A dobře udělala! Od jejich setkání se totiž od ní už vlastně nikdy nehnul. Zaměstnal ji – se svými jazykovými schopnostmi a znalostmi byla přímo předurčena k práci na recepci – a stal se jejím přítelem. Nikoli milencem. Na to ještě až příliš truchlila pro svého Franze, než aby si dokázala pustit do života jiného muže. Teprve mnohem později se stali milenci a nakonec se i vzali.

V době, kdy se Claridge’s kvůli světové hospodářské krizi dostal do finančních problémů, dokázala Friederika příteli pomoct: Jako zázrakem její příšerná a zlovolná teta Helena způsobila nakonec i něco dobrého. Z vypočítavosti se provdala za velmi bohatého starce, který krátce po sňatku zemřel. A ať už byly její zlomyslné plány jakékoli, z nově nabytého dědictví se dlouho netěšila a opustila tento svět rok po svém bohatém partnerovi poté, co podlehla těžké nemoci. Friederika jako její jediná pokrevní příbuzná zdědila celé jmění a stala se takříkajíc přes noc milionářkou.

Když Friederika s Michaelem došli ke schodišti, ozvala se ohlušující rána. Velký, těžký křišťálový lustr, který visel v hale, se hrozivě rozkýval nad jejich hlavami. Friederika tiše vykřikla a Michael ji k sobě ochranitelsky přivinul.

„Vypněte světla,“ křikla na zaměstnance, který běžel kolem.

Vše se ponořilo do tmy. Friederika roztáhla závěsy a konečně mohla vyhlédnout na ulici, kde tmou spěchali chodci za svými neznámými cíli. Snad byli na cestě do nejbližšího protileteckého krytu. Vystrašeně se zadívala na oblohu pokrytou temnými mraky, ale žádná letadla už neviděla. „Myslím, že do sklepa nemusíme,“ nechala se po chvíli slyšet. „Občas se sice něco v dálce zableskne, ale zdá se, že dneska nám už nic nehrozí.“

„Dobře,“ přitakal Michael. „Ale zůstaneme tady, cesta domů by byla příliš riskantní.“

„V pořádku,“ poddala se Friederika rezignovaně. Po šesti týdnech bez bombardování doufala, nebo spíš v podstatě přesvědčila samu sebe, že její krajané už dál nebudou útočit na Londýn. Ale nebyla jediná, kdo v to věřil, tomuto klamu podlehli i další obyvatelé Londýna a vrátili se ke svým normálním životům. Divadla, obchody, restaurace, a dokonce i hospody zase otevřely jako dřív.

„George, máme ještě volný pokoj?“ zeptal se Michael recepčního. Ten přikývl a lehkými zkušenými pohyby, které prozrazovaly ale nervozitu, podal manželům klíč od apartmá v pátém patře.

Když se Friederika po krátkém a neklidném spánku probudila, zjistila ke svému překvapení, že Michael neleží vedle ní. Rozespale se posadila a podívala se na věšák, kam si manžel včera večer odložil oblečení, jak byl zvyklý. Michael byl doslova puntičkář, a to dohánělo spíše kreativní a chaotickou Friederiku téměř k šílenství. Časem si ale této manželovy vlastnosti začala vážit, dokonce se k tomu vědomě rozhodla a věřila, že se jí to podařilo. Milovala, jak si Michael denně své oblečení složí nebo pečlivě pověsí na věšák, zatímco ona své sukně i blůzy často netrpělivě strhla ze sebe a hodila přes židli.

Teď ale bylo Michaelovo oblečení pryč. Už sešel dolů, aby před společnou snídaní udělal kus práce. Friederika s povzdechem vyskočila na nohy z široké a pohodlné hotelové postele s mnoha polštáři a odhodlala se začít nový den. Ještě trochu rozespalá odešla do koupelny, jejíž mramorová dlažba ji pod bosýma nohama studila a byla dost nepříjemná. Přesto Claridge’s byl vybaven vším myslitelným komfortem. Do koupelen byla přivedena tekoucí voda, stála tu vana a velké zrcadlo, v němž se padesátiletá Friederika kriticky prohlédla. Čas kolem ní neprošel nepovšimnut, kolem úst, očí a nosu měla patrné vrásky a ke svému velikému zděšení si uvědomila, že jí světlé plavé vlasy v podstatě zbělely. Bude snad úplně bílá?

Tím víc si dala práci se svým zevnějškem. Než si na sebe vzala šaty z předchozího dne – elegantní tmavou sukni střiženou trochu do šířky, jednoduchou hedvábnou bílou blůzku a tmavomodré sako s módně nařasenými rukávy – alespoň si pořádně vykartáčovala po bradu dlouhé vlasy, až se leskly. Když byla hotová, vydala se dolů. Cestou do manželovy kanceláře ji zaměstnanci uctivě zdravili, i když v řadě tváří mohla Friederika číst i chladné odmítnutí, které dřív nevídala. Ani nebylo divu. Nakonec je původem Němka, a tím nepřítel, pomyslela si chmurně. A nehrálo žádnou roli, že se po čtvrt století života ve Spojeném království cítila víc Angličankou než Němkou.

„Miláčku.“

Když vešla do kanceláře, Michael vzhlédl, obešel svůj pracovní stůl a políbil ji na uvítanou.

„Nasnídáš se se mnou?“ optala se s nadějí.

„Nenechám se dvakrát pobízet,“ ujistil ji a nabídl jí, stejně jako včera večer, galantně rámě.

Zanedlouho seděli společně ve snídaňové jídelně a zaměstnanci je pozorně obsluhovali. Jako každé ráno Michael pročítal noviny.

„Píší Timesy něco zajímavého?“ chtěla vědět Friederika, zatímco si mazala toast.

„Představ si, včera zničili Café de Paris.“

„Ten klub tady v Londýně?“ ujišťovala se Friederika zděšeně. „To si neumím představit.“

„Ano, přesně ten,“ ujistil ji Michael. „Prostory klubu jsou sice dole ve sklepě, ale kino nad ním dostalo zásah, a protože obě zařízení měla jen jednoduchý strop, zřítila se podlaha kina o patro níž, a tak pohřbila i samotné Café de Paris.“

„To je smutné,“ vyhrkla Friederika, sama si vzala noviny a přelétla rychle celý článek. Novinář citoval jednu ženu: Když pomyslím na ten večer, především vzpomínám, jak jsme se rozhodli, že se ten den opravdu hezky oblečeme. Neměli jsme vlastně ani žádný důvod, ale protože je všechno nyní tak ustarané a tísnivé, chtěli jsme přijít na jiné myšlenky. Proto jsem si vyšla ven ve večerních šatech. Do Cafe de Paris jsme přišli v půl desáté, bylo docela plno a vládla tam příjemně uvolněná atmosféra.

„A tohle… Tolik mrtvých a raněných,“ povzdychl si Michael stísněně.

Friederika přikývla a polekaně se ptala: „Myslíš, že to bude stejné jako minulý rok?“

„Když nás bombardovali dvaasedmdesát nocí bez přestávky? Netuším,“ pokrčil rameny.

Friederika citované dámě velice dobře rozuměla. Všichni byli ustaraní a trocha rozptýlení byla vítaná. Copak se snad dá zvyknout na život v neustálých obavách a strachu? Musela myslet zase na doby, kdy pracovala za první války jako sestra v polním lazaretu na frontě. Zničené mladé životy, marné naděje, všude zkáza a oběti války. Stejně jako život jejího milovaného bratra Julia. A nyní? Žije v zemi, která je ve válečném konfliktu s její vlastí. Provdala se za muže, který byl nyní vlastně nepřítel. A nepřáteli byli i jejich sousedé, jejich hosté. A naopak. Sice ještě nikdy nemusela čelit přímému nepřátelskému chování, ale bála se, že se to může kdykoli prudce změnit, pokud tahle válka brzy neskočí. Jenže konec se zdál být v nedohlednu.

3. kapitola

– Hamburk, březen 1941 –

Marie zírala upřeně na lístek. Ruce se jí třásly a nedokázala je ovládnout. Rostl v ní vztek a hrozil, že ji zcela pohltí. Líbám tě na tvoje nádherné rty, psal její manžel. Psaní však nebylo určeno jí. Našla je v krabičce, spolu s dalšími milostnými dopisy adresovanými jisté Ursule. Okamžitě jí bylo jasné, o jakou Ursulu jde – o jeho asistentku. Krásnou, modrookou blondýnu, dobře rostlou a tvarovanou přesně tak, jak Hitler popisuje správnou německou ženu. A přesný opak jí samotné, tedy Marie. Už dávno jí bylo jasné, že se Ursule její manžel líbí, ale nikdy to nebrala vážně. A nikdy v životě by neuvěřila tomu, že on její náklonnost opětuje. Ale teď drží v ruce jejich korespondenci jako nezpochybnitelné svědectví o tom, jak moc se mýlila. Manžel je takový blázen, že si je schovával. Ukládal si totiž pečlivě všechno. Když si jednou na tuhle manželovu vlastnost stěžovala při návštěvě u Friederiky, ta jí prozradila, že Michael je v tomhle ohledu podobný, a poradila jí, aby to zkusila přijmout a milovat ho za to. Marii se bohužel nezdařilo se zachovat podle její rady, ale možná to bylo tím, že se nedokázala manželovým zvláštnostem přizpůsobit. Neustále ji pronásledoval a nadával na nepořádek, když třeba okraj papíru neležel zarovnaný v pravém úhlu s okrajem stolu – a takovými výčitkami zahrnoval s neuvěřitelnou pravidelností nejen ji, ale obtěžoval tím i služebnictvo. Navíc si Ernst sám o sobě myslel, že je ve společnosti velice oblíbený, a podle toho se choval. Marie s ním byla už dlouho nešťastná. „Já jsem od přírody člověk spíš s hlavou v oblacích,“ vykládala tenkrát Friederice. „Trochu divoká, trochu chaotická, trochu nepostižitelná. Ernst je naproti tomu naprostý suchar. Všechno musí přesně sedět a nevyčuhovat. Ani lidé.“

To platilo i pro jeho milostné dopisy, od nichž si ještě dokonce dělal kopie. S odporem zírala na papíry ve své ruce a snažila se potlačit palčivou bolest. Proč to tak bolí? ptala se v duchu. Proč ji tolik bolí jeho zrada, když se stejně vůči ní chová odporně. Kolikrát se jí vysmíval a ponižoval ji i na veřejnosti a dělal z ní hlupáka?

V břiše se jí cosi sevřelo a ona si na ně položila ruku, jako by se chtěla chránit. Je to tím, že s ním čeká dítě? Dítě, po kterém oba celá léta tolik toužili a které přišlo konečně nyní, ve chvíli, kdy už pohřbili veškeré naděje?

V tom okamžiku se rozlétly dveře a Ernst vtrhl do místnosti. Když spatřil papíry v její ruce, zbledl. Aspoň že se hned nerozvzteklil, blesklo Marii hlavou k velké úlevě. Ernst měl dva druhy reakce: buď se rozzuřil, nebo se choval šíleně odtažitě a chladně.

„Hrabala ses v mých věcech,“ pronesl s ledovým klidem. Nebyla to otázka.

Potřásla hlavou. „Ne,“ odporovala. „Chtěla jsem uklidit skříň. Měl sis na to najít lepší skrýš.“

Vší silou se snažila potlačit slzy a hledala v jeho tváři náznak vědomí viny, jakoukoli emoci. Ale nic nevyčetla. Ten člověk je mrazivě chladný, uvědomila si. Přinejmenším když jde o city druhých.

„Spíš s ní?“ vyhrkla.

Přikývl a opětoval její pohled. „Ano.“

Teď Marii projela břichem taková křeč, až se zkroutila.

„Co je?“ zamračil se.

„Nic,“ odsekla.

„Nevěřím ti.“

Vztekle vzhlédla. Bolest trochu polevila a zároveň s ní i šok z odhalení a ona nyní cítila hlavně hrozný hněv. Ale ten mu nechtěla ukázat. Vážně vůči ní necítí žádnou vinu? Dobře. V tom případě ani ona nedá nic najevo. Přinejmenším se bude snažit mu neodhalit svou bolest.

Narovnala se. Stála před ním rovná jako svíce, když mu oznámila: „Jsem těhotná, Ernste. A tvoje dítě očividně nesnáší dobře to, co mi provádíš.“

Už tak bledý Ernst zbělel ještě víc, pokud to bylo vůbec možné, a Marie si ho změřila, cize a odtažitě. Opravdu ho kdysi považovala za pohledného muže? Ano, a musela přiznat že si stále ještě zachovává určitou přitažlivost. Když si sundal svoje nemoderní dědkovské brýle, objevily se zářivé, jakoby oduševnělé oči, jimiž se dokázal dívat velice toužebně. A byly to právě tyhle oči, do kterých se kdysi zamilovala. Měl dlouhé, nádherné husté řasy. Takové u žádného jiného muže neviděla, vroucné, žhavé, vášnivé a tak něžné. Oči jsou zrcadlo duše, myslela si tenkrát, když se z prvního zamilování stala intenzivní vášnivá láska. Od té doby ale pochopila, jak je ten pohled proměnlivý a že dokáže ve vteřině začít mrazit. Už věděla, že jsou lidé, kteří dokážou lhát dokonce i očima. A Ernst k nim patřil. Mezitím začal nosit brýle celodenně, a ty všechnu sílu jeho pohledu zakryly, tvář mu zestárla, ztěstovatěla a ochabla, což jak odhadovala, byl kromě nepříjemného zápachu nejvýraznější následek přílišného kouření.

Teď si strhl brýle z očí a pokusil se na ni upřít svůj toužebný pohled, dokonce vzal její tvář do dlaní. „Miláčku,“ zašeptal. „To je ale fantastická novinka.“

„Ach ano?“ odsekla. „A co na to řekne Ursula?“

Jen mávl rukou. „Ursula není důležitá. To bylo jen…“

„Ano?“

„No, nechápej mě špatně, miláčku,“ spustil. „Ale víš přece, že je pro mě neuvěřitelně důležité, abych se stal otcem. A protože jsi celá dlouhá léta nemohla otěhotnět a čas utíkal…“

„Tak sis tedy myslel, že si pořídíš další ženu, abys to zkusil s ní?“ zvolala Marie užasle. „A kdyby otěhotněla, tak by ses se mnou rozešel?“

„Ale teď jsi těhotná ty, a ne ona,“ vyhnul se klidně přímé odpovědi.

„Ach, chovná klisna splnila svoji povinnost,“ vykřikla hněvivě.

„Marie,“ naléhal, „vidíš to všechno strašně špatně.“

„Nemyslím, že bych to chápala špatně,“ prskla a protáhla se kolem něj. „A teď mě nech na pokoji. Chci být sama.“

Cítila se strašně. Zakázala si slzy, ale přesto se jí násilím draly do očí. Znala se velmi dobře a věděla, že pokud dovolí, aby ji city ovládly, zhroutí se. Pustila se raději do toho, co uměla nejlépe a co také nutně potřebovala: do práce. To ji rozptýlí.

Marie vedla filiálku Meister-Werke v Altonském přístavu v Hamburku, kam také nyní pěšky cestou po břehu Labe spěchala. Tam na ni čeká dost a dost práce, aby se rozptýlila. Vůbec nevěděla, kde jí hlava stojí: V roce 1934 vyrobil hamburský závod desetkrát víc zboží než v době svého založení o deset let dřív, v roce 1924. A ani teď, v době války, poptávka neustávala. Válečná léta neznamenala pro chod závodu žádný zlom, spíše naopak. Neustále vyráběli kypřicí prášek do pečiva, pudinkový prášek a droždí a zasílali zboží do Berlína, východního Pruska a Slezska a také přes moře. A tomu odpovídalo i to, že od třicátých let vlastnila rodina významný podíl na rejdařství HAPAG v jižní části přístavu, v Hamburk Süd.

Pudink se stal ve válečných letech pevnou součástí jídelníčku obyvatel Německa, a kypřicí prášek byl dokonce pro mnoho hospodyněk nenahraditelný. A protože rodina Meisterových před delší dobou zakoupila tiskárnu jako pojistku pro těžké časy, podíleli se dnes tiskem potravinových lístků a dalších poukázek i v tomto odvětví významně na chodu hospodářství země a jejich obrat se pohyboval v milionech marek.

U vchodu do Meister-Werke se téměř srazila se svým synovcem. „Tetičko!“ zvolal pětadvacetiletý, stále dobře naladěný synovec. „Kam ses to zatoulala v myšlenkách?“

Marie se zasmála. Pokud na světě existuje někdo, kdo jí dokázal prozářit den, byl to tento mladík. Anton byl svou vysokou, svalnatou postavou, neuvěřitelně modrýma očima a plavými vlasy, které vždycky nosil delší a padaly mu do očí, přímo obrazem svého zemřelého otce. Ten padl ještě před jeho narozením za první světové války u Verdunu. Marie si Antona velice oblíbila už jako malého chlapečka, když objevoval na nejistých nožkách svět. Tenkrát jí říkal Rio.

Teď se na něj láskyplně usmála a trochu se narovnala, aby ho mohla dobromyslně pocuchat ve vlasech, jak to často dělávala.

„Teda,“ bránil se, a tak jako vždycky v reakci na její gesto dodal: „Tohle ale smíš dělat jen ty.“

„Jasně,“ ušklíbla se v odpověď. „Tohle tetičky prostě smějí.“ Vesele a s uznáním si ho prohlédla. „Hezky ses dneska vymódil.“ Ukázala na bílou zástěru kolem pasu a rudl, který synovec vezl. „Jiní dědicové firmy by se na to cítili příliš povýšení.“

Anton pokrčil rameny. „Podle mého názoru prostě musí šéf zaskočit tam, kde něco chybí, a problémy máme v současné době všude ve výrobě, kde pracovali dřív muži,“ poznamenal.

„To ale nebude všechno, cos chtěl říct,“ pobídla ho Marie.

Přikývl. „A kromě toho šéf může být opravdu dobrý, jen když pozná od píky celý závod a jeho fungování do posledního detailu a je schopen sám sledovat všechny kroky ve výrobě.“

Něžně se na něj usmála. „U tebe bude firma jednou v dobrých rukou. Stejně, jako by byla i u tvého otce.“

Najednou ji zavalila vlna obav o Antona. Co když se bude historie opakovat? Jeho otec nebyl o moc starší, když padl u Verdunu. Julius měl už tenkrát dítě – Käthe – a stejně jako dneska i tenkrát zuřila děsivá válka. Oba muži jsou si k nerozeznání podobní – co když je čeká i stejný osud?

Marie opět pocítila ostré bodnutí v podbřišku a zase položila ochranitelsky ruku na břicho. Anton si toho naštěstí nevšiml.

„Už musím jít,“ omluvil se k její úlevě. „Čeká na mě práce.“

„Samozřejmě,“ pokývla Marie a mávla rukou. „Jen běž.“

4. kapitola

– Bielefeld, březen 1941 –

„To nikdy nezvládnu,“ zasténala Käthe a zoufale listovala kuchařkou.

„Ale samozřejmě že to zvládneš,“ odporovala jí Marta a povzbudivě na ni mrkla. „Věř mi. Já se v pečení vyznám. Je to mnohem snazší, než to na první pohled vypadá. To ti přísahám. Navíc tě to bude těšit. Stejně tak to bylo s tvojí mámou. A vlastně i u mě, když jsem tenkrát ztratila manžela. Pečení nás, Meisterovic ženy, vždycky utěší. Ani u tebe to nebude jiné.“

„A co ti v tom brání?“ nadhodila Marta.