Přeložila Drahomíra Michnová

WHALE FALL

Copyright © Elizabeth O’Connor 2024

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-249-5721-0

Dlouho jsem se díval na tuto krajinu

a snažil se pochopit

své místo v ní.

R. S. Thomas: Ti druzí

Takhle vypadá rok na ostrově. Nejdřív slunce a nejdřív jaro překypující ptáky. Opouštějí ostrov před šedivou zimou a vracejí se, když ze země vyraší první výhonky. Alky připlouvají jako tmavé siluety pod hladinou. Z oblohy padají racci a terejové. Zpočátku si jich nevšímáme. Děti je někdy honí na útesech, rybařící muži je tu a tam odstrčí veslem od sítě. Koncem jara se rozlétnou po ostrově jako stíny. Papuchalkové, mořské vlaštovky, malí rybáci. V létě vyvádějí mláďata a vrhají se zpět do vody.

Nejblíže k našim domům přilétají racci, vybírají zbytky jídla z hnojišť a kompostu na dvoře. Sedávají na střechách: hřeben střechy z dálky vypadá jako posetý šedivými bodci jejich křídel. Žijí na střeše, pokrývají ji stříbrnou vrstvou peří a guána a budí nás tím, jak se hašteří a pobíhají po taškách. Někdy spolu bojují ve vzduchu a zanechávají si navzájem na tělech červené šmouhy. Přinášejí ryby a pak je shazují na kamenný dvůr, rybí maso se zaryje do malých štěrbin a děr v kameni a potom tam celé měsíce žlukle páchne. Horko je jen přitahuje blíž: s jejich ptačími pachy, křikem i s jejich růžovými mrtvolkami mláďat.

V létě ženy na ostrově bílí domy. Chodí do vápencové jeskyně na západě ostrova a tam drtí úlomky vápence na prášek. Moje matka se vždycky vracela s rukama bílýma od prášku a na všem, čeho se dotkla, zůstaly skvrny. Někdy pigment zbarvil odstín nátěru spíš do žluta nebo do modra, nezůstal čistě bílý. Jeden rok dostaly všechny domky bledě růžový nádech a ten je stále vidět v prasklinách nebo tam, kde se svrchní vrstva barvy odloupla.

Po létě nad ostrovem krouží chlad a pak padne dolů jako kámen. Ptáci mizí jeden po druhém. Opouštějí svá hnízda na útesech, i když v nich ještě jsou vajíčka. Na podzim moře vře jako voda v hrnci na ohni. Ptáci odletí a léto je pryč.

Zima: držíme se u krbu, spíme spolu v jedné posteli. Moře se krade ke dveřím, šplouchá přes okraj ostrova. Na obzoru je šedý led. Vítr z nás dělá červené maso. O Vánocích uvaříme úlovek ryb, pak porazíme ovci a hodíme ji do vody. Vlny ji na jaře zase vyvrhnou zpátky na pláž a ptáci ji přiletí sežrat. Stáda ovcí rotují po ostrově, farmáři je ženou jinam, když ovce svou pastvinu úplně vypasou.

Září

Na mělčině u ostrova v noci uvízla velryba, nořila se z vody jako kočka, když se protahuje škvírou pode dveřmi. Nikdo si jí nevšiml: ani maják se svým kruhem světla na hladině, ani noční rybáři, kteří hledali tresky a mořské jazyky, ani farmáři, kteří za úsvitu stěhovali dobytek přes kopec. Ovce na útesech to nevyvedlo z klidu. Tělo velryby pod temnou hladinou slabě zelenkavě zářilo.

Do rána ji moře vyplavilo na pláž a teď tu ležela úhledně na břiše. Nad ní se shromáždili ptáci. Příliv rozlil po pláži vodu jako široká, plochá zrcadla s prasklinami tenkých cestiček písku. Vlny velrybu střídavě omývaly a zase ustupovaly, jako nějaká membrána chránící svůj křehký střed.

Někteří rybáři tvrdili, že se vychýlila z kurzu. Vídali velryby na otevřeném moři, ale málokdy takhle blízko. Pár starých lidí v tom vidělo nějaké znamení, ale nedokázali se shodnout na tom, jestli je dobré, nebo špatné. Reverend Jones pravidelně četl anglické noviny, ale říkal, že v nich nepsali nic, co by vysvětlovalo příchod toho tvora. Námořnictvo bylo od začátku měsíce nově na moři. Vyslovil neurčitou domněnku o radaru a jeden z farmářů přikývl a řekl ponorky.

Někdo přinesl z domu na pláž velký fotoaparát, bednu, která seděla na dlouhých dřevěných nohách. Blesk zbarvil krajinu, jako by krvácela.

Narodila jsem se na ostrově 20. ledna roku 1920. V rodném listě mám uvedeno datum narození 30. ledna 1920, protože otec se dřív nedostal na matriční úřad na pevnině. Tenkrát zuřila velká zimní bouře a nikdo nemohl z ostrova odplout. Matka mi vyprávěla, že když se nám to konečně podařilo, pláž byla úplně pokrytá medúzami, vypadalo to jako stříbrná stezka z ledu. Matka porod díky Bohu přežila, protože nikdo by jí nemohl přijet pomoct.

Ostrov byl asi pět kilometrů dlouhý a necelé dva široký. Na jeho východním cípu se tyčil maják, na západním okraji se nacházela tmavá jeskyně. Žilo tu dvanáct rodin, kněz a Polák Lukasz, který pracoval na majáku. Náš dům, Růžová chalupa, stál na úbočí kopce, kde ho vítr svíral svou pěstí. Táta říkal, že armáda by měla z našich oken vyrábět tanky, tak odolná byla proti povětrnostním vlivům. Sklo se pokřivilo a místy popraskalo, ale přesto pevně drželo v rámu. V ložnici bylo v noci prasklinou ve skle slyšet sousedovic kozy, jak volají na svá kůzlata, a někdy bylo vidět, že u nich doma hoří svíčka jako nějaká mince balancující na vrcholku kopce.

~

Otec mě vždycky oslovoval jménem našeho psa. V den velryby mě míjel na dvoře a volal na něj. Zrovna jsem se snažila vyprášit kobereček od krbu, ale místo toho jsem sledovala, jak se mi na oblečení vytvořila stříbřitá vrstva popela. Musela jsem zuřivě odhánět muchničky z očí.

„Jdu na lodě, Elisi,“ houkl na mě.

„Manod,“ opravila jsem ho. „Ne Elis. Elis je jméno toho psa.“

„Já vím, já to vím.“

Mávl netrpělivě rukou a vykročil po pěšině směrem k moři. Jeho gumáky vydávaly při každém kroku mlaskavý zvuk.

„Vždyť jsem to říkal,“ slyšela jsem ho bručet. „Manod. To jsem řekl.“

Na druhé straně dvora táta sušil makrely tím způsobem, že je navlékl na šňůru. Miloval našeho psa: jedna část sušených ryb byla určena jen pro něj. Náš otec se mnou a s mou sestrou skoro nemluvil, ale v noci jsem ho slyšela vést dlouhé mumlavé rozhovory s Elisem. Ten teď běhal dokola po dvoře a očichával lišejník mezi kamennými deskami, skoro se nezastavil a sotva se na mě podíval. Odřízla jsem mu ze šňůry rybu a on s ní nevděčně vběhl do hlohu a poslal mi odtamtud malý obláček suché hlíny a listí.

Otřela jsem si šmouhu na šatech. Byly to staré šaty po matce, z tmavého flanelu a s roztřepeným lemem. Máma si šila sama a pak to naučila i mě. Její šaty měly praktický střih, široké kapsy a umožňovaly dostatečný pohyb. Já jsem ráda kopírovala modely z časopisů, které ženy nechávaly v kapli. Pevninská móda. Podle toho jsem pochopila, že většina lidí na ostrově je o deset let pozadu za módními trendy všude jinde. Moře někdy vyplavilo na pobřeží kufry a já v nich nacházela staré vyřazené oblečení, které se buď dalo nosit, nebo se mohlo přešít. Jednou jsem objevila plesové šaty, jen s malou trhlinkou na boku, z jasně červeného hedvábí. Na jedné straně měly malou kapsičku a z ní se vykutálela pozlacená pudřenka ve tvaru mušle hřebenatky. Labutěnka byla ještě oranžová od kontaktu s pletí své majitelky.

~

Náš soused se objevil brzy poté, co táta odešel, a z šatů a vlasů mu kapala voda.

Viděla jsem ho, jak přichází přes kopec a míří tam, kde jeho žena dojila jednu z jejich koz. Z místa, kde jsem stála, jsem cítila jeho odér: vlhkost ovčí kůže, z níž měl ušitou vestu, a promočenou košili pod ní. Žena k němu přiběhla a vzala jeho obličej do dlaní. Cítila jsem se trapně, že na ně tak koukám, stála jsem a pročesávala si prsty vlasy. Zaslechla jsem útržky toho, co vyprávěl své ženě Leah: Mysleli jsme, že je to nějaká loď. Myslíš, že je to špatné znamení? Viděla jsem, jak Leah ztuhly ruce, dech se jí zadrhl v hrdle.

Ani jeden člověk na ostrově neuměl plavat. Muži se to nenaučili, a tak to neuměly ani ženy. Moře bylo zrádné a předpokládám, že jsme žili v dosahu jeho nebezpečí příliš dlouho. Oblíbená rčení zdejších lidí byla: Z lodi do vody. Z deště pod okap. Z lodi do vody a Bůh ti pomoz.

Na ostrově žil král, který nosil mosaznou korunu. Když v předchozím desetiletí zemřel, nikdo už tady kralovat nechtěl. Většina mladých mužů padla ve válce nebo se snažili získat práci na pevnině. Ti, kteří zůstali, měli moc práce na rybářských lodích. Tak to chodí. Podle mé matky se žen nikdo na nic neptal.

Moje sestra si prsty namazala chleba máslem, pak krajíc snědla a nakonec si prsty jeden po druhém olízala. Na to už jsi moc velká, napomenula jsem ji a ona na mě vyplázla jazyk. Nalila jsem čaj do tří hrnků na stole a dívala se, jak z nich stoupá pára.

Llinos otáčela hrnkem před sebou, jako by ho ze všech stran zkoumala. Prohrábla si prsty vlasy. Vzpomněla jsem si na něco, co o nás říkávala moje matka: Ni allaf ddweud wrth un chwaer oddi wrth un arall. Nedokážu rozeznat jednu sestru od druhé. Dělí nás od sebe šest let, ale jen jedna z nás je ještě dítě, takže už to není pravda.

„Jak se to řekne anglicky?“ zeptala jsem se jí.

„Nevím.“

„Ale víš.“

Llinos si lokla čaje a zašklebila se.

„Horký,“ řekla.

„Je to velryba.“

Podívala jsem se na tátu, aby mě podpořil. Celé léto jsem se snažila zlepšit Llinosinu angličtinu, ale ona tvrdohlavě odolávala. Táta seděl se zakloněnou hlavou, oči zavřené. Jednu ruku měl položenou na klíně a druhou držel Elisův čenich. Jeho oblečení se sušilo před krbem, vůně prádla se mísila s vůní ryb. Obývák jsme měli malý: bylo tam tak akorát místo pro stůl, židle, krb a malou komodu. Její horní deska byla pokapaná voskem ze svíček. Táta si vyndal zubní protézu se třemi perleťově lesklými zuby a položil ji doprostřed.

U dveří stál kbelík s humry, které ten den ulovil. V odmlkách našeho rozhovoru jsem slyšela, jak se pohybují ve vodě a škrábou klepety o kovový bok kbelíku. Pozorovala jsem, jak se na druhé straně místnosti zvedá a klesá stín, a uvědomila jsem si, že je to moje ruka. Posbírala jsem talíře a zeptala se táty, jestli viděl tu velrybu.

„Na otevřeném moři,“ řekl a třel si mozoly na kloubech prstů, „jich normálně vidíš víc než jednu.“

„Copak máma o velrybách nemluvila?“ ozvala se Llinos.

Temný obrat. „Určitě přinášejí smůlu.“

„Mluvíš jako nějaká bláznivá stařena,“ napomenula jsem ji.

Sklidila jsem talíře a zbytky jídla dala Elisovi na podlahu. Táta mi přidržel zápěstí, když jsem mu odebrala hrnek, a pak mi položil dlaň na ruku.

„Marc se po tobě dneska ptal. Říkal, jak ti to v kapli slušelo.“

„A co jsi mu řekl?“

Táta pokrčil rameny.

„Řekl jsem mu, ať se zeptá tebe.“

„Můžeš mu říct, že ne, že nechci.“

Táta vzdychl a podíval se na své ruce.

„Měla bys pomýšlet na vdavky. Nemusí to být zrovna Marc. Mohl by to být Llew.“

„Je mi osmnáct.“

„Čas běží rychle.“ Jeho hlas zjemněl. „Nemůžu tě tu mít navždy.“

„Kdo by se staral o Llinos?“

Elis se vztyčil na zadní nohy vedle Llinosiny židle a všelijak kroutil hlavou, aby mohl olíznout drobky ze stolu. Llinos se otočila a chytila ho za přední tlapy. Stála vedle něj, takže vypadali jako tančící pár. Pohupovali se ze strany na stranu a Elis otevřel tlamu dokořán a těžce oddechoval.

Podívala jsem se na dno svého hrnku. Mléko vytvořilo na dně zkrabatělý povlak, připomínalo rty svraštělé v podivném polibku.

~

V noci se mi zdálo o dlouhé prostřené tabuli, kolem ní seděly velryby oblečené ve společenských šatech a smály se nad svými talíři. Seděla jsem s nimi, na sobě šaty, které jsem kdysi viděla v jednom časopise, byly z hruškově zeleného hedvábí. Na hlavě jsem měla klobouk s dlouhým bílým pérem. Velryby potom tančily a já nedokázala říct, jak se pohybovaly; jestli na špičkách ocasů, nebo klouzaly ze strany na stranu, jen vím, že já se nedotýkala nohama země, jen jsem se pořád točila kolem dokola. Strop byl z krajky a sametu a pomalu na mě padal.

Školu jsem dokončila teprve před měsícem. Sídlila ve staré hospodářské budově, která patřila kapli, dostatečně velké, aby se v ní mohlo ve dvou místnostech učit těch asi deset dětí z ostrova. Každý z nás měl svou lavici z vlhkého dřeva a většinou jsme četli Bibli. Sestra Mary a sestra Gwennan přijížděly vždycky na pár měsíců v přestávkách mezi vyučováním v nějaké škole na pevnině. Knihy, které nám přivezly, měly na deskách odřeným zlatým písmem vytlačeno: Naše Panna Marie – průvodkyně na cestě. O svátcích jsme nosili bílou, například o svátku svaté Dwynwen.

Měla jsem ve škole kamarádku. Rosslyn vedle mě seděla deset let a pak odešla na pevninu a provdala se za dělníka v lomu v Pwllheli, muže s červeným obličejem a nevlídně staženými ústy. Než se Rosslyn odstěhovala z ostrova, setkala se budoucím manželem jen párkrát; jezdila za ním do města, když její otec vesloval na pevninský trh. Vzadu ve třídě se mi svěřila, že jeho dech páchne po mase, a prozradila mi, co jí říkal. V den, kdy nadobro opustila ostrov, její otec vystlal svůj malý člun květinami a trávou. Jeho pláč byl slyšet až z dun. Rosslyn měla kudrnaté vlasy a kulatý obličej, který se jí pokaždé leskl potem. Vždycky jsem si myslela, že vypadá jako modelka, kterou jsem kdysi viděla na malé kartičce přiložené ke kostce mýdla. Po svatbě mi poslala dopis; psala, že se jí po mně stýská a že bydlí v domě s vnitřním záchodem. Na konci dopisu se mě ptala, co dělám a jaké mám plány do budoucna. Neodepsala jsem.

Ve škole mi to šlo dobře. Sestra Mary se o mně vyjádřila, že jsem „bystrá“, a dovolila mi, abych ji o sobotách navštěvovala doma. Ukazovala mi velké mapy a půjčovala mi své anglické romány. Když se jeden z chlapců hlásil na univerzitu v Anglii, požádal sestru Mary, aby mu zkontrolovala přihlášku, a ona mě pověřila, abych to udělala já. Nechala jsem tam schválně dvě pravopisné chyby, ale i tak se na školu dostal. Slíbil, že mi napíše, jaké to tam je, ale neozval se. Jeho matka mi ukázala jeho fotografii: měl na sobě dlouhý černý kabát a plavil se na loďce po řece. Uprosila jsem ji, abych si ten snímek mohla nechat, ne kvůli tomu chlapci, ale protože jeho tvář byla mírně rozmazaná, takže jsem mohla předstírat, že ta osoba na loďce jsem já.

Poslední den školy se se mnou moje učitelka ani nerozloučila. Řekla jen: Uvidíme se na trhu.

Nastal příliv. Tátův kalendář přílivů a odlivů, který nám nechával doma, nic takového neohlašoval. Kalendář byl tištěný na růžovém papíře a táta dostal každé roční období nový, když navštívil pevninu. Tvrdil nám, že ho nepotřebuje, že příliv a odliv posuzuje podle oka, tak, jako to dělal jeho otec. Nerada jsem mu připomínala situace, kdy to neodhadl a pak se vracel domů s mokrými kalhotami a boty měl plné písku.

Sešla jsem dolů na pláž, chtěla jsem tu velrybu vidět na vlastní oči. Když jsem se procházela sama, ráda jsem snila, někdy o tom, že pracuju pro nějakou bohatou rodinu na pevnině jako švadlena nebo jsem jeptiškou někde v Evropě a žiju ve vysoké bílé věži na náměstí nějakého velkého města. V duchu jsem si anglicky citovala pasáže z Bible a hladila jsem jazykem každé slovo.

K velrybě mířili i ostatní, přidala jsem se k nim. Hladina zátoky byla klidná a rovná, viděla jsem, jak se tam tísní hlouček lidí. Vlhký písek se mi lepil na boty.

Ve vodě, kde byly kameny pokryté voskovými černými a žlutými chaluhami, vedli čtyři muži býka na člun, chtěli ho převézt na pevninu. Jeden z nich šel za ním a střídavě zvíře popoháněl zleva i zprava, aby šlo dopředu. Další muž stál ve vodě u středu člunu, připravený chytit býka za rohy a udržet ho v klidu. Jeden už čekal uvnitř s lanem několikrát obtočeným kolem ramen, za nějž chtěl býka uvázat k železnému kruhu ve člunu. Býk kráčel pomalu a pohazoval hlavou. Když se k němu ten muž na pláži přiblížil, býk vykopl nohama do výšky. Byl černý, s tenkým bílým pruhem na čumáku podobným světlé puklině.

Když jsem skupinku míjela, muž na pláži se zastavil a otočil se ke mně čelem. Smekl čepici a udělal malou legrační úklonu. Nevšímala jsem si ho a ostatní muži se smáli. Člun se zakymácel a býk proběhl kolem nich. Vběhl do vody a muži vykřikli. Zrychlila jsem krok, poslouchala jejich pokřikování, vlny a býkovo frkání.

Voda byla bledě hnědá a pěna mi připomínala dny, kdy táta vařil na kamnech ovčí hlavy a kolem okraje hrnce se usazovala ovčí srst. Dívala jsem se, jak se mi voda blíží k nohám, jen na pár centimetrů od nich, a zase se stahuje zpátky. Nesnášela jsem mokro v botách.

Když jsem se přiblížila k davu lidí kolem velryby, viděla jsem, že jsou tam i ptáci, kteří nad ní krouží a pro něco se potápějí. Jeden mi proletěl těsně nad ramenem a nesl něco v zobáku. Na písku zůstal ležet člun převrácený na boku, teď z něj vylezla kočka a zasyčela na mě.

Propletla jsem se mezi lidmi dopředu. Každá vlna příboje, která se rychle přihnala a zase stáhla, odhalila tělo velryby, obrovské a jaksi schoulené do sebe. Přemýšlela jsem, jak o tom budu vyprávět sestře, až se vrátí ze školy, ukládala jsem si ten obraz do paměti, tmavý oblouk velrybího hřbetu a zřasené okraje její tlamy, bronzové ve skomírajícím světle.

Když jsem se vracela, otočila jsem se a zdálo se mi, že jsem uprostřed toho všeho zahlédla stát svou matku. Sehnula se a něčeho se dotkla. Kolem vlasů a ramen měla mlhu. Její vlněné šaty vypadaly mokré. Když jsem se za chvíli ohlédla znovu, viděla jsem skaliska pokrytá bílým lišejníkem, jehož vějířovité listy svým tvarem připomínaly malé ruce.

„Slyšel jsem, že v jedné továrně na pevnině hledají dělníky.“

„To je dost neurčité.“

„V továrně na zpracování sleďů.“

~

~