Přeložila Jitka Švubová

HAVEN

Copyright © 2017 by Karen A Lynch

All rights reserved.

Translation © Jitka Švubová, 2025

ISBN 978-80-284-0853-4

Kapitola 1

Roland

„TY UŽ HO MÁŠ HOTOVÝ?“

Obdařil jsem Petea širokým úsměvem, zhasl motor a vystoupil ze svého nově zrestaurovaného Mustangu GT z roku 1968. „Co na něj říkáš?“

Hvízdl a obešel auto kolem dokola. „Je parádní, ale myslel jsem, žes ho chtěl nalakovat na červeno.“

„Změnil jsem názor.“ Přejel jsem rukou po zářivé, azurově modré karoserii. „Červený jsou všechny mustangy ve městě. Chtěl jsem, aby ten můj vyčníval.“

V lednu jsem si tohle auto koupil za patnáct stovek od strejdy Della Maddena. Celé roky ho měl zaparkované v kůlně – takový zločin. Posledních šest měsíců jsem ho ve volném čase dával do kupy v garáži svého bratránka Paula. Na autě toho bylo potřeba fůru udělat a padl na to celý můj podíl z peněz, které nám Sara dala v Kalifornii, ale sakra práce, ta kára za to fakt stála.

Pete uznale kývl. „No, asi se nemusíš bát, že by ses ztratil v davu. Chápu teda dobře, že nás dneska k Justinovi hodíš?“

„Jo, ledaže bys chtěl vzít svoje auto.“

„Moje auto?“ Když jsem z kapsy vytáhl klíčky a hodil mu je, údivem vytřeštil oči.

„Escort je celý tvůj, přesně jak jsem slíbil. Dokonce jsem ti ho i trochu poladil.“

Technicky vzato patřilo auto, co mi Jordan v lednu před naším odjezdem z Kalifornie věnovala, nám oběma, Pete však souhlasil, že si ho můžu nechat, dokud nedokončím mustanga. Po návratu domů jsme ostatně stejně skoro nikam nejezdili. Při škole, výcviku a práci na pile nám na nic moc jiného nezbýval čas.

„Pecka!“ zakřenil se a protočil si klíčky na prstu. „Tentokrát bych ale radši vzal tvoji káru.“

Zasmál jsem se. „Čekal jsem, že to řekneš.“

„Pěknej bourák, kámo,“ ozval se nový hlas.

Ohlédl jsem se a spatřil, jak se k nám po příjezdové cestě blíží Kyle a Shawn Walshovi. Byli sice bratranci, jeden druhému se ovšem tak podobali, že by klidně mohli být bratři. Oba měli rovné černé vlasy a stejný úsměv – případně zamračený škleb, podle aktuální nálady.

„Komu jsi to žihadlo šlohnul, člověče?“ zavtipkoval Shawn a zvědavě si auto prohlížel. „Hele, ten interiér je původní?“

„Vypadá dobře, co?“

Kyle poklepal na kapotu. „Co pod tím máš?“

Přední dveře domu se otevřely, vystrčil z nich hlavu můj bratránek Francis a změřil si nás zachmuřeným pohledem. „Hodláte dál blbnout s Rolandovou novou hračkou, pánové, nebo se k nám uráčíte dostavit na poradu?“

S Petem jsme se po sobě podívali a vykročili za Kylem a Shawnem do domu. K pohybu nás ovšem nepřiměla Francisova kyselá nálada, ale vědomí, že na nás uvnitř čeká Maxwell. Náš alfa nemá rád, když se někdo opozdí, a vytočit ho bylo to poslední, co bych dneska chtěl. Letos jsem mu dělal hromosvod tolikrát, že si s tím v klidu vystačím do konce života.

Když jsme postupně vešli do rozlehlého obývacího pokoje, seděl Maxwell – strejda Max – na svém obvyklém místě v křesle u krbu. Strejda Brendan, jeho beta, si zabral flek na druhé straně krbu, hned vedle Peteovy mámy, alfovy drahé polovičky. Všechny ostatní židle v místnosti byly obsazené, stejně jako většina míst ke stání. Opřeli jsme se s Petem o zárubeň – měli jsme odtamtud dobrý výhled a slyšeli každé slovo.

„Teď když jsou všichni konečně tady, můžeme začít,“ promluvil Maxwell svým hlubokým, znělým hlasem. Vstal, zpražil mě přísným pohledem a teprve pak očima přelétl zbytek místnosti. Byl vysoký a robustní, stavbou těla připomínal grizzlyho, což ještě umocňovaly rezavohnědé vlasy, a byl to nejdrsnější a nejděsivější chlap, s jakým jsem se kdy setkal. Je ale fakt, že alfa vlkodlačí smečky – hlavně tak velké jako ta naše – musí být silný. Ani trochu jsem mu jeho práci nezáviděl.

„Prvním bodem na programu je celosmečkové shromáždění. Letos přijede víc vlků než obvykle a musíme zařídit, aby tady bylo pro každého místo. Anne?“

Teta Anne vstala. Vedle Maxwella sice působila drobně, ovšem když chtěla, uměla nahnat stejnou hrůzu jako její druh.

„Uklidili a vyvětrali jsme v domech pro hosty a máme tam dost postelí pro čtyřicet lidí a nafukovací matrace pro děti. Navíc je tu k zapůjčení dvanáct obytných vozů a pár návštěvníků si přiveze vlastní. Budeme tu trochu natěsnaní, ale měli bychom zvládnout ubytovat každého, kdo se ukáže.“

Pokusil jsem se ignorovat skutečnost, že se mi pokaždé, když se někdo o každoročním shromáždění zmínil, udělalo špatně od žaludku. Trvalo celý měsíc a členové smečky se sem sjížděli ze všech koutů Maine, aby prodiskutovali záležitosti týkající se smečky a užili si společnost ostatních. To by nebylo zase tak špatné, nebýt všech těch ženských bez druha, co doufaly, že si tady nějakého najdou.

Posledních pár let jsem se po dobu konání shromáždění pokaždé zašil u Sary doma, ale letos to nepřipadalo v úvahu. Pro všechny vlky starší osmnácti let byla totiž účast povinná. A to ani nemluvím o tom, že příštích pár týdnů bude v Knolls pěkně našlapáno, takže se prostě každé ženské vyhnout nedokážu. Stačí, aby některá z nich upoutala mého vlka, a mám po legraci.

Možná bych se mohl zeptat Sary, jestli by mi svůj dům na léto nepronajala. Potřebuju vlastní prostor, a když mám teď práci na pile, můžu si to dovolit. Smečka svým členům poskytovala bydlení a v tuhle chvíli byl ve výstavbě tucet nových domků. Teď když jsem dospělý, bych si o jeden z nich mohl zažádat, stávající dilema tím ovšem nevyřeším. Ani bydlení u Sary by mi neumožnilo vyvléknout se ze všech společenských aktivit, alespoň bych však mohl z Knolls uniknout pokaždé, když by mou přítomnost nikdo nevyžadoval.

„… a jelikož teď budeme mít po ruce víc vlků, zvládneme na hlídkách pokrýt větší území.“

Maxwellův hlas mě vytrhl z úvah a vrátil mou pozornost zpátky k probíhající poradě. Rozhlédl jsem se kolem sebe a uvažoval, co mi uniklo. Očima jsem se střetl s Petem. Střelil po mně varovným pohledem a znovu obrátil hlavu ke svému otci.

„Když jsme to tedy vyřešili, rád bych vám oznámil další novinu.“ Maxwell si zkřížil paže na hrudi, díky čemuž působil ještě impozantněji – pokud to vůbec bylo možné. „V Maine jsme zatím moc potíží neměli, alespoň až do loňského podzimu.“

Při jeho slovech se po celé místnosti rozlehl hlasitý šepot, doprovázený několikerým hlubokým zavrčením. Nikdo jen tak nezapomene, jak na naše území minulý rok vnikli upíři nebo že necelý kilometr a půl od Knolls došlo k napadení crocottami. Od chvíle, co odsud odešla Sara, tu panoval klid, ale celá smečka byla od loňského podzimu v pohotovosti.

„Pokud mě nedávné události něco naučily, tak že jsme si posledních pár let začali být sami sebou až příliš jistí. Musíme být vždy připravení chránit své území a lidi, kteří na něm žijí.“

„No to bych sakra řekl,“ zamumlal Francis, usazený pár desítek centimetrů ode mě. Kdyby záleželo na mém bratranci, celá smečka by zřejmě žila zastrčená v nějaké odlehlé části Maine a zabila by všechno, co by se opovážilo překročit hranice jejího území.

„Přes zimu jsem o tom hodně přemýšlel a snažil se najít způsob, jak zaručit, aby nás už nikdy nikdo nezaskočil nepřipravené,“ prohlásil Maxwell. „Můj strýc Thomas, poslední alfa přede mnou, vládl ve smečce železnou rukou, ale on a jeho pobočníci dokázali naše území udržet v bezpečí.“

Pokojem se znovu rozlehl vzrušený šepot a mně se úzkostí sevřel žaludek. Přece nemůže uvažovat o návratu starých pořádků. Pobočníci byli nejsilnější bojovníci ve smečce a stejně jako u alfy a bety bylo jejich slovo zákon. Spousta smeček je pořád měla a všichni jsme slýchali zvěsti o jejich brutalitě a tyranském chování. Byl to jeden z důvodů, proč Maxwell, jakmile se stal alfou, tuhle úlohu zrušil. Byl to přísný vůdce, ale taky byl spravedlivý a zbytečným násilím opovrhoval.

Pozvedl ruku a všichni opět utichli.

„Nechte mě případné klepy utnout hned v zárodku. Dokud jsem alfa, v mé smečce žádní pobočníci nebudou.“

Vydechl jsem vzduch, který jsem do té doby zadržoval v plicích.

Maxwell pokračoval. „Mám ovšem v úmyslu vrátit se k jedné starší tradici, která tu byla ještě před nimi a doteď ji dodržují některé smečky v Evropě. Místo jednoho bety jich budeme mít tolik, kolik uznám za vhodné. Pomůže nám to rozložit povinnosti, zejména u skupin, jež žijí odděleně od hlavního jádra smečky. Nové bety budou mít stejné pravomoci, jaké má momentálně Brendan.“

S Petem jsme na sebe zůstali udiveně zírat. Víc než jeden beta? To by mě zajímalo, co na to říká Brendan. Podíval jsem se na něj a zjistil, že pokyvuje hlavou a vypadá, že ho celá ta věc celkem potěšila.

Nepřekvapilo mě, že jako první se ozval Francis: „A kdo to bude, ti noví betové?“ Jestli totiž můj bratránek v životě po něčem prahl, tak po větší autoritě v rámci smečky.

„Brendan a já je vybereme zhruba v průběhu příštího měsíce,“ odpověděl Maxwell. „Na shromáždění bude příležitost kandidáty sledovat. Vzkážu to i zbytku smečky a kdokoli, kdo by se o tuto roli rád ucházel, může po ukončení porady informovat Brendana.“

Všiml jsem si, že si Francis, Kyle a Shawn vyměnili úsměvy, a do hlavy se mi vloudila představa, jak se všichni tři stanou novými betami. Francis je o čtyři roky starší než já a pokoušel se mě a Petea komandovat, už když jsme byli malé děti. Ani jsem si nechtěl představovat, jak by můj život vypadal, kdyby se mu podařilo získat ve smečce vyšší hodnost než já.

Kyle a Shawn měli k Francisovi blízko, a dokud jsme já a Pete společně s Nikolasem a Chrisem loni na podzim nezabili crocottí smečku, taky se na nás koukali pěkně svrchu. Od té doby k nám byli bratranci Walshovi o dost přátelštější. Stejně to ale neznamenalo, že bych rád, aby mi říkali, co mám dělat.

Jakmile porada skončila, přistoupil ke mně Pete. „Několik bet? To by mě teda zajímalo, jaký to bude.“

Podíval jsem se na Francise, Kylea a Shawna, kteří za Brendanem vyrazili jako první. „Jestli se toho budou účastnit tihle tři, nebude to dobrý.“

Ztlumil hlas. „Táta s Brendanem dobře vědí, co je Francis zač. Kdyby si mysleli, že bude dělat potíže, tak ho nevyberou. A musíš uznat, že mu na smečce fakt záleží.“

Mocně jsem si odfoukl. „No, jediný, na čem v tuhle chvíli záleží mně, je jistá loď a jistá zrzka, se kterou mám spicha na Justinově mejdanu. Připravený vyrazit?“

Maxwell musel trochu zatahat za nitky, abychom se Pete a já mohli po měsíční nepřítomnosti vrátit do školy, museli jsme si však doplnit chybějící známky, tím pádem jsme oba proseděli spoustu nocí nad domácími úkoly. Navíc nám nezbýval žádný čas na randění. Když nám Justin Reid nabídl, že můžeme strávit odpoledne na jachtě jeho táty a navázat mejdanem u něj doma, došlo mi, že je to dokonalá příležitost vynahradit si ztracený čas.

„Jaká zrzka?“

„Taylor Whiteová. Pokouší se mě sbalit už od března.“

Pete potřásl hlavou. „Ty máš ale kliku, ty prevíte.“

Zakřenil jsem se na něj, protože jsem se dneska opravdu cítil docela fajn. Měl jsem svého mustanga, konečně mi skončilo domácí vězení a čekala na mě parádní rusovlasá kočka.

Vyrazili jsme ke dveřím, jenomže v tu ránu jsem se zarazil, protože mi na rameni ztěžka přistála něčí dlaň. Když jsem se ohlédl a uviděl Maxwella, v duchu jsem si povzdechl. Stačilo málo a podařilo by se mi upláchnout.

„Kampak vy dva tak spěcháte?“

„Jdeme k Justinovi na loď,“ odpověděl Pete.

Napůl jsem očekával, že nám Maxwell oznámí, že máme pořád zaracha. Místo toho ale prohlásil: „Zapomněli jste se Brendanovi zmínit, že chcete, aby s vámi počítal v beta programu.“

Úžasem jsem otevřel pusu dokořán a ani jsem se nepokoušel skrýt překvapení. Já a beta? Vždyť jsem sotva dokončil střední školu. A ani nemluvím o tom, že Maxwell strávil posledních šest měsíců tím, že mi neustále otloukal o hlavu, jak musím konečně dospět a začít se podle toho i chovat. Má to snad být další z jeho zkoušek?

Pete se ušklíbl. „Proti těm ostatním klukům nemáme vůbec šanci.“

Maxwell nám pokynul, abychom ho následovali do kuchyně. Nasadil přitom výraz naznačující, že nás čeká pořádná přednáška, a já stěží potlačil zaúpění.

„Ve vašich žilách koluje krev alfy a jednoho dne může jeden z vás zaujmout mé místo. Role bety je dobrý způsob, jak se začít učit tuhle smečku vést.“

Počkat! To snad ne. Alfa? Vést smečku? O čem to sakra mluví? Neubránil jsem se smíchu.

„To myslíš vážně?“

Maxwell svraštil obočí. „Vypadám snad, že si dělám legraci?“

„Před měsícem jsi mi řekl, že jsem při výcviku tak pomalý, že by mě předběhla i vlastní babička, a teď si myslíš, že by ze mě mohl být alfa?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Bez urážky, ale jo – myslím, že žertuješ.“

Zkřížil si paže na hrudi. „Netvrdím, že na tu úlohu budeš v dohledné době připravený. Ani u jednoho z vás se sice zatím moc vlastností alfy neprojevilo, ale jste ještě dost mladí. Pokud to zase nezvoráte, existuje pro vás naděje.“

Podíval jsem se na Petea. Zdálo se, že ho otcovo prohlášení šokovalo úplně stejně jako mě. Očividně to i pro něj byla naprostá novinka.

„A co když smečku vést nechci?“ Měl jsem pár nápadů, co bych si se svým životem rád počal, žádný z nich však nezahrnoval, že se ze mě stane alfa. A ani beta, když už na to přišla řeč.

Maxwell pokrčil rameny. „Někteří z nejlepších vůdců jsou právě ti, kteří o to vůbec nestáli. Vědí ale, že se na tuhle práci hodí. Protože je jejich smečka potřebuje.“

Odvrátil se a vykročil zpátky do obýváku. „Očekávám, že vaše jména uvidím na seznamu kandidátů.“

„Výborný,“ zamumlal jsem, sotva byl venku z kuchyně. „Padáme, Pete.“

Vydali jsme se hledat Brendana. Většina členů smečky už byla pryč, kromě několika opozdilců stále přetřásajících Maxwellovo oznámení. Když jsem betu s nechutí požádal, aby si nás připsal na seznam, nezdálo se, že by ho to kdovíjak překvapilo. Tvářil se spíš pobaveně. Byl jsem rád, že alespoň někdo si to užívá.

„Ani by mi nevadilo být beta,“ poznamenal Pete, když jsme se soukali do mustanga. „Táta nám ale asi jen chce dát lekci o zodpovědnosti. Nikdo nás nevybere, na seznamu jsou starší kluci.“

Trochu jsem se zklidnil. „Nejspíš máš pravdu.“

Otočil jsem klíčkem v zapalování a usmál se, když se ozvalo plynulé burácení silného osmiválcového motoru. Při pomyšlení, jak skvělou práci jsem na autě odvedl, mě naplnila hrdost a uspokojení. Než jsem začal dávat dohromady mustanga, nikdy jsem se o opravy aut moc nezajímal. Teď když bylo hotovo, jsem však pocítil drobné bodnutí zklamání, že už mě na něm zítra žádná další práce nečeká. Není nic lepšího než přivádět stará auta zpátky k životu.

A není nad to mít poprvé po spoustě měsíců konečně chvíli volna. Dnes večer máme jediný úkol: dobře se bavit. S beta programem, celosmečkovým shromážděním a vlkodlačicemi bez druha, co doufají, že si tam nějakého uloví, si budu dělat starosti až zítra.

Při té poslední myšlence jsem měl co dělat, abych se neotřásl. Raději jsem v autě zařadil zpátečku.

Emma

„Tady to je, slečno.“

„Děkuju,“ hlesla jsem, když řidič položil moje kufry na podestu nad schody. Sáhla jsem do příručního zavazadla pro peněženku, ale odbyl mě mávnutím ruky.

„Ta paní, co vám zařizovala cestu, se o všechno postarala,“ oznámil mi a vykročil po schodech dolů. „Tak ať se vám tu líbí.“

Sledovala jsem, jak nasedá zpátky do modré dodávky letištní kyvadlové přepravy a odjíždí pryč, a teprve pak jsem z tašky vytáhla svazek klíčů a obrátila se ke vchodu. Zhluboka jsem se nadechla, odemkla a lehce strčila do dveří, aby se otevřely. Popadla jsem držadlo největšího kufru a vtáhla zavazadlo do bytu. Ruce se mi při tom třásly vzrušením a nervozitou.

Můj nový domov.

Dovlekla jsem dovnitř i druhý kufr, zavřela za sebou pevné ocelové dveře a zajistila je zástrčkou. Upustila jsem příruční zavazadlo vedle obou velkých a vydala se na průzkum bytu.

První místnost, již jsem našla, byla kuchyně, a sotva jsem ji spatřila, zmocnila se mě nostalgie. Bledě žluté stěny a bílé skříňky mě vrátily zpátky do kuchyně domku, který moje rodina vlastnila ve Virginia Beach. Jezdívali jsme tam přes léto. Každé ráno jsem pro sebe a svou sestru Marii udělala skořicový toust a potom jsme si vyrazily hrát do písečných dun. Marie strašně ráda sbírala mušle, a zatímco jsem malovala, hrála si na Robinsona Crusoa. Zajímalo by mě, jestli ještě…

Hrdlo se mi sevřelo a rychle jsem přeběhla k oknu. Vyhlíželo do zátoky, jež ničím nepřipomínala pohled z okna našeho starého letního domku. Prsty jsem pevně sevřela žulovou pracovní desku. Srdce se mi zběsile rozbušilo a hrozilo, že se mě zmocní závrať.

Uklidni se. Zhluboka dýchej, nabádala jsem se, pomalu jsem nasávala vzduch a zapojovala přitom bránici, přesně jak mě učila Margot.

Trvalo dlouho, než se mi tep vrátil do normálu a pokoj se se mnou přestal naklánět. Povolila jsem sevření a na okamžik zavřela oči.

Přece jsi věděla, že to přijde. Každý den to bude o kousek lehčí.

O jeden hluboký nádech později jsem otevřela oči a cítila, že mám zase všechno pod kontrolou. První měsíc po svém uzdravení jsem záchvaty paniky trpěla prakticky neustále. Margot mě spolu s ostatními léčiteli ve Westhornu naučila, jak poznat, že se blíží, a jak je zastavit. Pomáhalo i to, že jsem znala jejich spouštěče – většinou se týkaly mé rodiny a předchozího života. Života, ke kterému už se nikdy nebudu moct vrátit.

Fajn, to by stačilo.

Jestli jsem se za ty poslední tři měsíce něco naučila, tak že prodléváním u věcí, nad nimiž nemám žádnou moc, nic nezměním. Akorát se zbytečně rozlítostním, a smutku jsem si užila tolik, že by mi vystačil na dva životy.

Odvrátila jsem se od okna a znovu se rozhlédla po kuchyni. Byla to hezká místnost, příjemná a slunečná, a naprosto jsem chápala, proč si ji Sara tolik oblíbila. Představila jsem si, jak si tady vařím a jím u stolku, a usmála jsem se. Jo, tohle zvládnu.

Mou pozornost upoutal list papíru na lince. Zvedla jsem ho, a ještě než jsem se pustila do čtení, došlo mi, že je to dopis od Sary.

Emmo,

vítej ve svém novém domově! Doufám, že se ti tu bude líbit stejně jako mně. Nemůžu uvěřit, že budeš bydlet v mém starém bytě a já zase jedu ze všech míst na světě zrovna do Ruska. Život je samé překvapení, co?

Vím, žes mi říkala, že chceš všechno zvládnout sama, ale nemohla jsem si pomoct. Zásobila jsem kuchyni několika tvými oblíbenými jídly, aby ses tady hned první den cítila jako doma. Taky jsem koupila pár dalších drobností – snad se ti budou líbit. Třeba ten senzační kávovar, co stojí přímo před tebou. Vím, že si potrpíš na mocha latté. V obchodě mi tvrdili, že se ta věc celkem snadno ovládá. Návod máš kdyžtak v šuplíku vedle lednice.

Na ledničce jsem ti nechala telefonní číslo pro případ, že by se v domě něco porouchalo nebo rozbilo. Brendan je můj kamarád a dokáže opravit úplně všechno. Účty bude posílat mně. Žádné odmlouvání. Opravy mám na starost já. Brendan je členem smečky, ale neboj se, nic jsem jim o tobě neřekla. Taky jsem ti tu nechala číslo na Rolanda, kdybys náhodou změnila názor a přece jen se s ním chtěla seznámit. Doufám, že ano. Je to skvělý kluk a je s ním vážně legrace.

Tak jo, budu muset jít, než si mě Nikolas zase přehodí přes rameno. Začíná si z toho pěstovat zlozvyk. Za pár dní ti zavolám, abych viděla, jak si tady zvykáš. Ahoj!

S láskou Sara

Uchichtla jsem se. Po přečtení Sařina dopisu mi bylo o něco lehčeji u srdce. Je to nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy měla. Kéž by tu byla. Jenže ona i Nikolas právě teď sedí v letadle do Ruska, kam se vydali na návštěvu za jeho rodinou.

Ještě jsem neviděla dva lidi, kteří by byli jeden do druhého zbláznění tak jako oni. Dokud jsem je nepoznala, myslela jsem, že podobné city najdete nanejvýš v milostných románech. Než jsem byla násilím vytržena ze svého starého života, snila jsem o lásce, jako byla ta jejich. Tyhle sny však dávno zemřely spolu s dívkou, jíž jsem bývala. Teď už jsem doufala pouze v něco, co by se alespoň vzdáleně podobalo normálnímu životu, a v šanci najít kousek štěstí.

Setřásla jsem smutek, který se mě opět pokoušel zmocnit, a vydala se na průzkum zbytku bytu. V přízemí jsem objevila útulný obývací pokoj, velkou ložnici, koupelnu, prádelnu a Nateovu starou pracovnu. Když jsem na psacím stole spatřila zářivý nový notebook, jen jsem potřásla hlavou. Pár drobností, to určitě.

Na konci chodby bylo schodiště do podkroví, kde dřív Sara mívala pokoj. Vyběhla jsem nahoru – nemohla jsem se dočkat, až ho uvidím. Na vrcholu schodiště jsem se však zarazila. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím.

„Ach, Saro.“

Zrak se mi zamlžil slzami. Zamrkala jsem, abych je zahnala, a přešla k velkému stojanu uprostřed místnosti, která se proměnila v malířský ateliér. Všude kolem samá plátna, barvy, štětce, stojany a všechno, co budu potřebovat, včetně veškerých mých věcí, co mi sem nechali předem poslat z Westhornu. Nemělo to chybu.

Obešla jsem místnost kolem dokola, dotýkala se malířských potřeb a snažila se ze všech sil potlačit pocit tíhy na hrudi. Takovou štědrost a laskavost si ani nezasloužím.

Vyšla jsem z ateliéru a otevřela další dveře, abych mohla nakouknout na půdu. Až na krátké schůdky vedoucí na střechu byla úplně prázdná. Zavřela jsem za sebou a v duchu si poznamenala, že se tam nahoru později musím podívat. Právě teď byl ale čas trochu se tu usadit a zahájit svůj nový život.

Cestou ze schodů do přízemí se mě zmocnilo očekávání. Postel v hlavní ložnici byla holá a chvíli mi trvalo, než jsem ji čerstvě povlékla a přinesla ze skříně v chodbě čistý přehoz. V průběhu následující hodiny jsem vybalovala kufry a ukládala si věci do skříní a přilehlé koupelny. Během toho jsem si v duchu sestavovala seznam, co všechno si sem budu muset dokoupit.

Ačkoli mi Tristan tvrdil, že to není nutné, hodlala jsem si, sotva se trochu rozkoukám, sehnat práci. Tristan by rád, abych zůstala ve Westhornu, ale nemůžu se přece mezi Mohiry schovávat donekonečna. Když jsem trvala na tom, že chci odejít, založil mi v bance účet a poslal mi tam nějaké peníze, prý „do začátku“. Neměla jsem ponětí, kolik tam je, ovšem jak ho znám, bude to pěkně tučný obnos.

Chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že mi kručí v břiše. Po všech těch měsících jsem si ještě nezvykla naslouchat požadavkům svého těla a musela jsem si neustále připomínat, že potřebuju stálý přísun energie. Ne že bych jedla nerada. Od svého uzdravení jsem objevila spoustu báječných pochoutek. Občas jsem ale zapomínala, že moje tělo teď potřebuje jiný druh potravy a musím ho krmit častěji.

Vešla jsem do kuchyně, abych zkontrolovala obsah ledničky, a při pohledu na přetékající poličky jsem se neubránila smíchu. Jak si Sara proboha živého může myslet, že to všechno spořádám?

Potřásla jsem hlavou, vytáhla trochu masa a sýr a všechny ostatní suroviny na výrobu sendviče. Kdysi, když jsem žila svůj starý život, mé kuchařské dovednosti sestávaly ze skořicových toustů, smaženého sýra a míchaných vajíček – všechno to byla Mariina oblíbená jídla. Teď, když stojím na vlastních nohou, musím se naučit pořádně vařit. A do té doby si budu zkrátka muset vystačit se sendviči. Taky jsem znovuobjevila svou lásku k pizze. Sara mi pověděla o své oblíbené pizzerii ve městě, která navíc jídlo i rozváží, což bylo perfektní, protože auto jsem zatím neměla. Ale pěkně krůček po krůčku.

Pomalu jsem žvýkala sendvič a stěží si uvědomovala, jak chutná, protože jsem se snažila nenechat se převálcovat skutečností, že od nynějška už opravdu pojedu na vlastní pěst. Tristan a Sara udělali, co mohli, aby mi to co nejvíc usnadnili. Díky bezpečnostním technikům z Westhornu jsem měla zdravotní pojištění, nový řidičák i číslo sociálního pojištění. Nebylo moc věcí, co by tihle lidé nezvládli.

Jejich šéf Dax dokonce vypátral mou rodinu. Rodiče odešli do důchodu a přestěhovali se do Charlestonu a moje sestra Marie žila ve Washingtonu. Psala knížky pro děti a angažovala se v hnutí Child Find of America. Kromě toho lobbovala ve vládě za přísnější zákony na ochranu dětí. To všechno dělala kvůli mně a já bych jí hrozně ráda prozradila, že jsem živá a zdravá. Neexistoval ovšem způsob, jak jí vysvětlit, proč i po všech těch letech vypadám pořád stejně. Ačkoli to pro mě byla učiněná muka, musela jsem se od všech lidí ze své minulosti, hlavně sestry a rodičů, držet dál. Bude to tak pro všechny nejlepší.

Proto jsem si nenechala ani své původní příjmení. Odteď jsem nebyla Emma Chaseová z Raleigh v Severní Karolíně. Stala se ze mě Emma Greyová ze Syracuse v New Yorku, Sařina sestřenice přes koleno. Když mi Sara nabídla, že můžu používat její příjmení, zdálo se mi příhodné převzít jméno osoby, jež mi dala nový život. Získala jsem tím i skvělé zdůvodnění, proč bydlím v jejím bytě.

Uklidila jsem po sobě a pak jsem zůstala stát v kuchyni, protože jsem si nebyla úplně jistá, co dál. Vyhlédla jsem na prosluněné nábřeží a zauvažovala, jestli bych si neměla vyrazit na malou procházku, ale vzápětí jsem tu myšlenku zavrhla. Ještě jsem nebyla připravená vyjít ven. Možná zítra.

Ze zamyšlení mě vytrhlo vyzvánění a já se rychle rozběhla pro mobil, který jsem si nechala v tašce. Sotva jsem uviděla jméno na displeji, rty se mi roztáhly do širokého úsměvu.

„Zdar, chica! Jak se ti žije v zapadákově?“ chtěla vědět Jordan, sotva jsem hovor přijala.

„Zatím to celkem ujde. Ale přijela jsem teprve před dvěma hodinami.“

„A už máš prsty ukousaný nudou?“ zasmála se. Zakryla mluvítko dlaní a něco na někoho zavolala. Teprve pak se vrátila k hovoru se mnou. „Pardon. Jak se ti líbí nový bydlení?“

Vešla jsem do obýváku a usadila se do křesla u krbu. „Je to tu hezké. Je trochu zvláštní mít pro sebe celý dům a je tady mnohem větší klid než ve Westhornu.“

„Jo, chvilku potrvá, než si zvykneš, ale mají to tam celkem hezký – pokud máš teda ráda život na maloměstě. Nezapomeň si zajít k Ginovi. Lepší pizzu s feferonkama nikde jinde nenajdeš.“

Se smíchem jsem si natáhla nohy na pohovku. „Jo, Sara mi to taky vtloukala do hlavy.“

Kdesi na pozadí se ozvala policejní siréna a Jordan se odmlčela, dokud houkání neodeznělo.

„Strávila jsem tam jen tři dny, ale lidi mi tam připadali celkem fajn. A Vlčák je v pohodě. Ne že mu ale práskneš, že jsem to řekla.“

„Vlčák?“

Ušklíbla se. „Myslím Rolanda. Přece víš – toho vlkodlaka.“

„Aha, jasně. Ten Sařin kamarád.“

Ztuhla jsem a sevřely se mi útroby. Poslední dvě desetiletí jsem vlkodlaky považovala za své smrtelné nepřátele, kteří mají v životě jeden hlavní cíl: lovit a zabíjet můj druh. Asi chvíli potrvá, než se přes to přenesu.

„Tipuju, že jsi neměla čas se s ním a s Peterem seznámit, když jsi tam teprve den.“ Na okamžik ztichla. „Sara mi říkala, že nechceš, aby se o tvý minulosti dozvěděli. Celkem chápu proč. Ale myslím, že až je trochu poznáš, mile tě překvapí. Taky jsem z nich nejdřív nebyla kdovíjak odvázaná, ale časem člověku tak nějak přirostou k srdci.“

„Dobré vědět.“ Přemítala jsem, jak nenápadně stočit rozhovor k nějakému příjemnějšímu tématu. „Jak je vlastně v Los Angeles?“

„Paráda. Poslední dva týdny jsem byla na stopě jednomu ohavnýmu inkubovi a dneska ráno jsem toho parchanta sundala. Řeknu ti, bylo mi fakt potěšením sprovodit ho ze světa. I když teda zbytek týmu nebyl z mých metod úplně nadšený. No co, práci jsem odvedla, ne?“

Mohla jsem se pouze dohadovat, jak Jordan sexuálního démona nalákala a chytila do pasti. Moje spřátelená bojovnice je své práci bezmezně oddaná, rozhodně si však do ničeho nenechá mluvit a dělá si věci po svém.

„Co ten Egypťan, kterého jsi tam chtěla potkat? Jak že se jmenoval?“

„Hamid.“ Ztěžka si povzdechla. „Přísahala bych, že se přede mnou schovává. Blbý, no. Vůbec by mi nevadilo dát si s ním nějaký ten zahraniční výměnný program, jestli víš, jak to myslím.“

Zasmála jsem se. „Jo, chápu.“

„Ale co, však to není jediný pěkný mužský v Kalifornii. Stačí zajít na pláž a člověk si div neukroutí krk.“ Zahihňala se. „Vlastně si říkám, že má Blonďák s tím svým ‚chodím zásadně jen s lidma‘ docela recht. Hezky se na ně kouká a pár z nich dokonce i ví, jak holku potěšit. A nejlepší je, že je to všechno naprosto nezávazný.“

„Ty jsi ale potvora.“

„Jsem ženská, která ví, co chce. Asi si budu muset dneska večer zaskočit někam do klubu. Taková pěkná zabijačka mě vždycky dostane do nálady a musím pak trochu tý energie vybít, jestli mi rozumíš.“ Otevřela a zavřela dveře a všechny okolní zvuky ke mně najednou doléhaly jen tlumeně. „Možná až budeš připravená změnit prostředí, mohla bys za mnou na pár dní zajet. Pánbůh ví, že by se nám tady kapka estrogenu hodila.“

Mužský hlas zakřičel něco, co znělo jako výčitka, a Jordan mu cosi odsekla. „Tak jo, budu muset běžet. Hlavouni se můžou zvencnout, když nesepisuješ hlášení rovnou z oleje. Nechám tě dál zabydlovat.“

„Díky moc za zavolání.“

„Rádo se stalo. Když je teď Sara za horama, jsi jediná nejkámoška, co tady mám. Zvykej si, že o mně uslyšíš. Čao, chica.“

Po rozhovoru s Jordan mi najednou celý byt připadal strašlivě tichý. Našla jsem v kuchyni rádio a naladila na něm stanici, kde hráli od všech žánrů něco. Zvýšila jsem hlasitost, abych hudbu slyšela po celém bytě, a šla jsem se nahoru na chvíli ztratit v malování.

Posledních pár měsíců jsem ve Westhornu pracovala na krajince s jezerem, jenže od chvíle, co jsem se vyléčila, mi malování moc nešlo. Můj talent dlouhým nepoužíváním dost zakrněl a chvíli mi trvalo, než jsem dokázala prostředí správně zachytit. Před odchodem jsem nafotila pár snímků, abych nemusela pracovat po paměti, a přišpendlila si je nahoru na plátno. Dalších několik hodin jsem strávila pokusy o věrné zobrazení stromů odrážejících se na lesklé hladině jezera. S konečným výsledkem jsem příliš spokojená nebyla, ale po práci jsem se cítila příjemněji a domáčtěji.

Když jsem konečně odložila štětce a vydala se po schodech dolů osprchovat a převléknout do pyžama, venku už se setmělo. Smích lidí procházejících zvenčí kolem domu mi připomněl, že je páteční večer. Bývaly doby, kdy jsem si neuměla představit, že bych v tuhle dobu zůstala doma a šla brzy spát. Nakonec na mě ale dolehl celý dlouhý den a měla jsem co dělat, abych při čištění zubů moc nezívala.

Než jsem vlezla do postele, nechala jsem nejdřív málem všude rozsvíceno, nakonec jsem se však přiměla všechna světla kromě lampičky v ložnici pozhasínat. Ačkoli se zdálo, že na mě tma těžce doléhá, nebyla tím, z čeho jsem měla strach. Po probuzení do temnoty jsem se pokaždé několik strašlivých vteřin domnívala, že jsem zpátky ve světě bez slunce, v němž jsem prožila bezmála dvě desetiletí. Bez světla jsem nespala celé měsíce.

Velké dvoulůžko bylo pohodlné, a sotva jsem se hlavou dotkla polštáře, ucítila jsem, jak zvolna upadám do spánku. Uvelebila jsem se pod přikrývkou a malátně si pomyslela, že můj první samostatný den vlastně nebyl vůbec špatný.

Třeba bude to samé platit i o první noci. Třeba bude alespoň pro jednou bezesná.

Kapitola 2

Roland

„NO TO BYL TEDA fakt propadák,“ zabručel jsem, zapnul jsem si pás a stáhl okénko.

Pete se uchechtl a nastartoval auto. Dneska nám dělal řidiče on. „Máš akorát vztek, že s Taylor nic nebylo.“

„Uf. To mi povídej, bylo to pěkně těsný.“ Zamračil jsem se na přední sklo. „Jak je možný, že se někdo takhle ztříská a pak zbytek noci problije v koupelně? Pro pivo hlasuju všemi deseti, ale tohle je fakt odpudivý.“

Ušklíbl se. „Alespoň na tebe Lisa Reidová nedorážela, jestli se s ní půjdeš pomuchlovat do auta.“

„Kámo, viď, že ses nemuchloval s Justinovou mladší ségrou v mým autě?“

„No dovol,“ odsekl dotčeně. „Navíc jí určitě nebude víc jak patnáct. Do toho nejdu ani náhodou.“

S povzdechem jsem si opřel hlavu. „Zdá se mi to, nebo všichni na tom mejdanu působili mnohem mladší než my?“

I mně samotnému ta otázka vyzněla trochu divně, vzhledem k faktu, že většina lidí u Justina se mnou chodila do maturitního ročníku a pařili jsme spolu už mnohokrát. Dnes v noci mi to ale připadalo jiné. Stál jsem tam, popíjel pivo, sledoval, jak všichni oslavují konec školního roku, a poprvé v životě jsem měl pocit, že mezi ně nezapadám. Bylo mi, jako kdybych znenadání o pět let zestárl a díval se na skupinku dětí, co se chystají opít.

„Oni za to nemůžou. Ještě loni jsme byli úplně stejní. Od té doby, co se staly ty věci se Sarou, jsme se dost změnili.“

„Jo, to je pravda.“ Když vidíte, jak vaši nejlepší kamarádku pobodají a ona spadne z útesu, a tři týdny ji považujete za mrtvou, docela vás to poznamená. A to ani nemluvím o všem ostatním, co se během loňského podzimu odehrálo.

Blížili jsme se k nábřeží. Poslední dobou bylo divné projíždět kolem Sařina domu a vídat ztemnělá okna a prázdné parkovací místo. Sara byla důležitou součástí mého života a mrzelo mě, že už ji tu nepotkávám. Byl jsem však rád, že se s Nikolasem potkali. Je to hodný chlap a udělal by pro ni první poslední.

„Hele, co to má bejt?“ Pete zpomalil. „Fakt se u Sary v bytě svítí?“

„Cože?“ Natáhl jsem krk a v jednom z oken ve druhém patře jsem zachytil slabé světlo. „To je Nateova ložnice.“

Pete zastavil, a zrovna když jsme se chystali otevřít dvířka, donesl se k nám zevnitř budovy ženský jekot.

Vyskočil jsem z auta a závodním tempem vyběhl schody. Sáhl jsem po klice předních dveří, ale pak jsem si vzpomněl, že moje klíče má Pete, a budu na něj tím pádem muset počkat. Podal mi je a já odemkl.

Když jsme vešli, v bytě kromě tlumeného světla linoucího se z ložnice panovala tma. Na konci chodby jsme však zaslechli dívčí výkřiky a vyrazili jsme za nimi.

Kdybych byl ve vlčí podobě, asi by se mi teď zježily všechny chlupy. Byla jedna hodina ráno a nikdo tu neměl co dělat. Za život už jsem viděl spoustu ohavných věcí, takže jsem měl jistou představu, co by mohlo přimět holku v prázdném domě takhle křičet, dokonce i pokud ten dům stojí tady v New Hastings.

Málem jsem se přeměnil, pak jsem se však rozhodl nejdřív zjistit, s čím máme co do činění. Nehlučně jsem se přikradl k ložnici a Pete se mi držel těsně v patách. Vkročil jsem do místnosti a zůstal udiveně zírat na výjev před sebou.

„Co to má sakra znamenat?“

V posteli ležela dívka, nohy měla zamotané do přikrývek a ze spaní sebou házela a křičela. Rychle jsem očima přelétl místnost a zjistil, že je sama a žádné nebezpečí jí nehrozí. Zdálo se, že ji trápí noční můra.

Pete se vmáčkl za mě. „Kdo je to?“

Dívka sebou trhla a s tichým výkřikem se probudila. Zírala na nás vytřeštěnýma očima a pozpátku se sunula k pelesti. Půlku obličeje jí zakrývaly dlouhé tmavé vlasy, přesto jsem v hnědých očích spatřil ryzí děs.

Zvedl jsem ruce a pokročil k ní. Tiše vyjekla, vyskočila z postele a z nočního stolku popadla starou mosaznou lampu. Byla zhruba o polovinu menší než já, ale těžkým svítidlem se oháněla jako Amazonka.

„Vypadněte! Co chcete?“ zaječela a ztěžka přitom oddechovala. Strach v jejích očích mi napověděl, co si asi myslí, že chceme, a už z té myšlenky se mi udělalo špatně.

„Nic ti neuděláme,“ řekl jsem klidně.

Třeba je na útěku, všimla si, že je dům prázdný, a rozhodla se tu na pár dní usídlit. Rozhodně nebyla místní a bylo by divné, kdyby se uprchlice z velkého města vydala do takového zapadákova, jako je New Hastings. Tak či tak jsem ji ale nechtěl vyděsit – i pokud se sem vloupala.

„Dejte si odchod!“ Udělala krok dopředu a rozmáchla se lampou.

Ani jsem se nehnul. „Kdo jsi? Co v tomhle bytě pohledáváš?“

„Kdo jste sakra vy?“ uhodila na nás a hlas jí přitom přeskočil o oktávu výš. Hruď se jí vzdouvala a já zaznamenal, že má na sobě jen kraťasy a tílko. Taky mi neuniklo, že je celá bledá a vlhké pramínky vlasů se jí lepí k obličeji.

Pomalu se sunula k nočnímu stolku, na němž ležel telefon. „Jestli odsud nezmizíte, zavolám policii.“

Beze slova jsem na ni zíral. Kdyby tady byla nelegálně, nechtěla by do toho tahat policajty. Sara se mi ale nezmiňovala, že by u ní v bytě někdo zůstával. A ani Brendan a moje máma, kteří se Saře o dům starali, nic neříkali. Nedávalo to žádný smysl.

„Já jsem Roland. Co děláš v Sařině bytě?“

Ztuhla a vytřeštila oči. „Roland? Sařin kamarád?“

„Jo.“

Nechala ruku s lampou klesnout a přitiskla si ji k hrudi skoro jako štít. „Jsem Sařina sestřenice Emma. Nechává mě tady chvilku bydlet.“

Sestřenka? Zmocnilo se mě podezření a nedůvěra. „Sara žádný sestřenice nemá.“

Polkla a kývla. „Ale má. Jmenuju se Emma Greyová a jsem ze Syracuse.“ Podívala se mi přes rameno na Petea. „Ty budeš určitě Peter.“

„Jo.“

„Na lince mám peněženku. Jestli mi nevěříš, můžeš se mi podívat do dokladů.“

Pete odkráčel do kuchyně. Emma a já jsme zůstali na místě a jeden druhého jsme upřeně sledovali. Přešlápl jsem z jedné nohy na druhou a ona přede mnou o krok ustoupila. Vadilo mi to. Proč se mě tak bojí? Pokud by Saru opravdu znala, musela by přece vědět, že jí neublížíme.

Pete se vrátil a ukázal mi řidičák. „Emma Greyová ze Syracuse, přesně jak říká.“

Vzal jsem si od něj kartičku a chvíli si ji důkladně prohlížel. Na průkazových fotkách se neusmívá nikdo, ale smutek ve tváři na řidičáku mi trhal srdce.

Znovu jsem se podíval na Emmu. „Za ta léta, co ji znám, se mi Sara o žádné sestřence nikdy nezmínila.“

Kousla se do spodního rtu. „Klidně se jí zeptejte, jestli chcete. Nebo zavolejte Nateovi.“

„Já ti věřím.“ Její ostražitý výraz mi napověděl, že přede mnou něco skrývá, ale ohledně své totožnosti mluvila pravdu. „Nechápu, proč nás Sara neupozornila, že přijedeš.“

Emma potřásla hlavou a oči měla utrápené. „No… já ji požádala, aby o mně nikomu neříkala. Chci, aby mě prostě všichni nechali na pokoji.“

Emma

Vlkodlaci. Necelé tři metry ode mě stáli dva vlkodlaci. Ani skutečnost, že byli v lidské podobě, nezahnala hrůzu, jež mi svírala útroby. Byli to lovci a po dvou desetiletích ve mně byl strach z nich hluboce zakořeněný. Bez ohledu na to, jestli se chovali přátelsky, nebo ne, jsem se v jejich přítomnosti cítila v ohrožení.

Měla jsem je poznat. Sara měla ve svém apartmá ve Westhornu jejich fotky a často o nich mluvila. Když jsem se však vzbudila a zjistila, že mám v pokoji dva cizí lidi, strašně mě to rozhodilo.

Zrzek jménem Peter se na mě usmál. Oba byli, stejně jako většina vlkodlaků, vysocí a dobře stavění, nicméně Peter mi nenaháněl takovou hrůzu jako jeho kamarád. S Rolandem to bylo jiné. Podle toho, co mi Sara o svém nejlepším příteli povídala, jsem čekala usměvavého sympaťáka. Teď se sice usmíval, ale pronikavý pohled jeho modrých očí mě znervózňoval. Jako by dokázal vidět skrze mě, až do mé temné minulosti.

„Tu lampu už můžeš položit. Nic ti neuděláme,“ prohlásil Roland a připomněl mi, co mě tíží v ruce.

Třesoucíma se rukama jsem svítidlo odložila na noční stolek a narovnala se, abych znovu stanula tváří v tvář Sařiným přátelům. Chvíli jsme všichni mlčeli a já si nebyla jistá, co jim říct. I když byla lampa prťavá, připadala jsem si bez ní nechráněná.

„Není ti nic?“ ozval se znenadání Roland. Docela mě zaskočil.

„Jsem v pohodě.“ Anebo budu, jen co odsud odejdou.

Rukou si prohrábl tmavé vlasy a přelétl mě pohledem. „Nevypadáš dobře. Nejsi nemocná?“

Asi jsem vypadala dost příšerně, když se mě na to zeptal. Zavrtěla jsem hlavou. „Měla jsem jenom špatný sen. Jsem v pořádku.“

„To teda musela být pořádná noční můra,“ zamumlal Peter.

„Je trochu strašidelné ocitnout se sama na místě, kde to neznám,“ zalhala jsem. Jejich přítomnost už mě tolik neděsila, ale klidná nebudu, dokud odsud neodejdou. Podívala jsem se z Petera na Rolanda. „Co tady vlastně v tuhle hodinu pohledáváte? A jak jste se dostali dovnitř?“

„Mám klíče,“ vysvětlil Roland. „S mámou jsme se Saře a Nateovi přes zimu starali o barák.“

Vzpomněla jsem si, že se mi Sara o nějaké paní, co jí hlídá dům, zmiňovala. „Judith?“

Přikývl. „Přesně tak.“

Zkřížila jsem si paže na hrudi. Sara mu sice svůj dům svěřila a zdál se celkem milý, ale nelíbila se mi myšlenka, že má během mého pobytu klíče od bytu někdo jiný.

„Už to tady hlídat nemusíš,“ oznámila jsem mu. „Můžeš mi ten klíč nechat tady.“

Otevřel pusu a na okamžik se zdálo, že se se mnou začne dohadovat. Pak však nepatrně přikývl, sundal klíč z kroužku a podal mi ho.

Potřásla jsem hlavou a ukázala na kus nábytku nejblíž ke dveřím. „Můžeš ho položit tady na komodu.“

Zamračil se, ale udělal, oč jsem ho žádala.

Ztěžka jsem polkla. Vadilo mi, že mě u srdce svírá takový strach, jenže co když se Sara ve svých přátelích plete? Možná jsou hodní, ale pořád jsou to vlkodlaci a ti jednu věc nesnáší víc než cokoli jiného na světě. Navíc mají neuvěřitelně citlivý nos. Co když si mě očichají a nějak vycítí, čím jsem bývala? Co by asi řekli, kdyby tušili, že jsem byla jejich smrtelným nepřítelem?

Slyšela jsem příběh o Nateovi a o tom, jak z něj udělali upíra prostě proto, aby Saře ublížili. Roland a Peter s ním neměli problém a nechovali vůči němu žádnou zášť. Jenže Nate byl upírem týden. Já jím byla jednadvacet let a za tu dobu jsem provedla nevýslovně ohavné věci. Nějak jsem tušila, že kdyby vlkodlaci věděli, kdo před nimi stojí, nebyli by ani zdaleka tak shovívaví.

Odkašlala jsem si. „Díky, že jste se tady zastavili. Je celkem pozdě a jsem f-fakt unavená. Ráda bych se vrátila do postele.“

Roland zase vypadal, že se chystá něco říct, ale nakonec to zřejmě přehodnotil. „V pohodě. Promiň, že jsme tě tak vylekali.“

Potřásla jsem hlavou a pokusila se o úsměv. „Byla moje chyba, že jsem po Saře chtěla, aby o mém příjezdu nikomu neříkala.“

Peter se na mě omluvně usmál a vyrazil chodbou k přednímu vchodu. Roland si mě prohlížel o chvilku déle a pak se vydal za svým kamarádem.

Počkala jsem, až budou u dveří, a teprve pak jsem se vrátila do ložnice. V chodbě byla tma, ale z ložnice sem dopadalo dost světla, takže jsem zaregistrovala, jak mi Peter mávl na pozdrav a pak oba vyšli ven.

Dlouze jsem vydechla a opřela se o zárubeň. Když jsem na venkovním schodišti zaslechla tichý zvuk jejich kroků, přeběhla jsem ke dveřím a zajistila je zástrčkou. Pak jsem se přesunula do obýváku a skrz závěsy nenápadně pozorovala dvě postavy nasedající do klasického Fordu Mustang. Auto se s řevem probralo k životu a odjelo.

Sotva mi zadní světla zmizela z očí, opustily mě veškeré síly. Sklouzla jsem podél zdi na podlahu a zůstala tam sedět s koleny přitaženými k bradě. Ze všech sil jsem zápolila se záchvatem paniky, který se každou chvíli chystal narušit můj těžce udržovaný klid.

Jsem v pořádku. Jsem v bezpečí. Spím první noc na neznámém místě, a když jsem se vzbudila, měla jsem v pokoji dva neznámé muže. Každý by na mém místě reagoval stejně, zejména pokud by měl za sebou stejnou minulost jako já.

Akorát že nikdo takový neexistoval. S Natem jsem to probírala spoustu hodin a byl jedinou osobou, co alespoň vzdáleně chápala, čím si procházím. Pokud nám bylo známo, jsme jediní, kdo se po přeměně v upíra stali zase lidmi. Bylo to jako znovu se narodit a dostat šanci na nový život.

Zároveň jsme se ale oba cítili dost osaměle a izolovaně, protože jsme nemohli s nikým pořádně sdílet svou zkušenost, pocit viny ani ochromující strach. Nate byl upírem pouhý týden a natolik ho to ovlivnilo, že se nedokázal vrátit na místo, kde k přeměně došlo. Co by to znamenalo pro někoho jako já?

Pořád jsem si nebyla jistá, proč jsem souhlasila se Sařinou nabídkou a přijela sem. Mohli mě s Tristanem poslat na jakékoli místo na světě, a já se rozhodla bydlet v domě bývalého upíra, přímo uprostřed vlkodlačího území. Buď jsem se pokoušela o nějakou zvrácenou formu pokání, nebo jsem chtěla dokázat, že jsem silnější než mí démoni. Možná obojí.

Seděla jsem tam jen v kraťasech a tílku a postupem času mi začala být docela zima, nedokázala jsem se však přimět vstát a vrátit se do postele. Sny, na které se mi díky mým nečekaným návštěvníkům podařilo dočasně zapomenout, se vrátily s dokonalou a krutou jasností. Bez ohledu na to, jak jsem se je pokoušela vytěsnit, byli duchové mé minulosti stále se mnou a nutili mě prožívat si všechny hrůzy pořád dokola.

Byla jsem vychovaná jako katolička a učili mě, že existuje nebe, peklo a něco mezi tím. Místo, kam vás Bůh pošle, abyste si odtrpěli své hříchy, než se rozhodne, jestli vás vezme do nebe, nebo pošle do pekla. Po týdnu s Elim jsem v Boha přestala věřit. Kdyby byl skutečný, neopustil by mě a nenechal mě prožít takovou hrůzu.

Teď mě napadlo, jestli nakonec přece jen neexistuje. Prožila jsem si peklo a moje duše byla příliš rozervaná, než aby mohla jít do nebe.

Tohle je možná můj očistec.

* * *

Zašklebila jsem se a snad posté jsem se pokusila vydrhnout pánev. Jak někdo může jídlo takhle připálit – dokonce i pokud se sporáku nedotkl dvacet let? Myslela jsem si, že zvládnu alespoň míchaná vajíčka. No, leda ve snu.

Nechala jsem pánev sklouznout zpátky do horké napěněné vody a zadívala se na dva zuhelnatělé plátky chleba v toustovači. Oči se mi zalily slzami. Všechno akorát zpackám. Co mě to vůbec napadlo, pokoušet se zvládnout všechno sama?

Oknem, co jsem otevřela, abych vyvětrala kouř, ke mně dolehl smích. Shlédla jsem na dvě dospívající dívky kráčející po nábřeží, jimž se na rukou houpaly nákupní tašky. Mohlo jim být zhruba šestnáct a při pohledu na ně se mi vybavila vzpomínka, jak jsem já sama takhle chodívala do obchoďáku se svou nejlepší kamarádkou Chelsea. Tehdy mě trápilo jen, co si vzít na sebe a jak přesvědčit rodiče, aby mi dovolili zůstat venku o hodinku déle. Neměla jsem tušení, že příšery jde potkat i jinde než v nočních můrách.

Přestaň s tím. Od svého uzdravení jsem se naučila jednu věc: ohlížet se zpátky na to, co mohlo být, není k ničemu. Minulost je minulost a už ji nezměním. Dostala jsem šanci začít nanovo, což se žádné jiné oběti upírů nepoštěstilo. Pro ně byla jediným vysvobozením smrt.

Sara ve mně ale spatřila něco, co ji přimělo zachránit mě, a já její laskavost nehodlám oplácet tím, že se budu utápět v sebelítosti.

Je krásný slunečný den a já bych měla vyrazit ven na průzkum a důkladněji se seznámit se svým nový domovem, ne se zašívat v bytě. Přišla jsem začít znovu a nastal čas trochu pokročit.

Otřela jsem si ruce do utěrky a šla se do svého pokoje převléct do tříčtvrťáků a krátkého trička. Vánek, jenž ke mně foukal otevřeným oknem, byl trochu studený, tak jsem si s sebou pro všechny případy vzala tenký svetr. Zima byla další vjem, na který jsem si musela zvykat. Upíři sice nemají rádi extrémní chlad, ale snesou nižší teploty než lidé. Během letošní zimy v Idahu jsem poprvé po dlouhé době mrzla.

Nacpala jsem si svetr, peněženku a mobil do kabely a s optimismem vykročila ke dveřím. Připadala jsem si volná.

Sotva jsem otevřela dveře, ozvalo se mi z tašky zvonění. Rychle jsem vylovila telefon. Kontakt na mě měla jen hrstka lidí a s kýmkoli z nich si ráda popovídám.

Číslo na displeji jsem nepoznávala, a tak jsem hovor přijala dost váhavě. „Haló?“

„Nazdar, cizinko! Jak je v Maine?“

„Saro!“

Když jsem uslyšela její hlas, najednou mi bylo lehko u srdce a uvědomila jsem si, jak moc se mi po ní stýskalo. Zvykla jsem si vídat ji každý den.

„Nečekala jsem, že se mi dnes ozveš. Neměla bys po té dlouhé cestě odpočívat?“

„Časový posun trochu cítím, ale není to nic, s čím bych si neporadila. Většinu letu jsem prospala. A kromě toho jsem si s tebou chtěla popovídat a zjistit, jak se ti daří. Líbí se ti byt?“

„Je to úplná nádhera. Strašně moc za všechno děkuju, hlavně za ateliér.“ Neměla jsem v úmyslu zbytečně se dojímat, stejně se mi však stáhlo hrdlo. „To si ani nezasloužím. Nemám ti to jak oplatit…“

„A dost,“ pokárala mě jemně. „Co jiného bych s těmi penězi měla dělat než postarat se o svou rodinu? A ty jsi moje rodina. Teď už se mě nezbavíš, ani kdybys chtěla.“

Zasmála jsem se a zároveň mi po tvářích skanuly slzy. Můj život byl dlouho nekonečně temný koloběh krve a násilí. Nejenže mě z něj Sara vytrhla, ale taky mi ukázala, jak vypadá takřka bezmezná láska, a nedopustila, abych se uzavřela do sebe. Kdykoli jsem se cítila osaměle, opakovala mi, že ona a Nate jsou teď moje rodina. Přiměla mě věřit, že mám pro co žít, i ve dnech, kdy jsem žít nechtěla.

„Neplač, nebo se taky rozbrečím a Nikolas se hned začne vyptávat, co se děje. Vždyť ho znáš.“

„Jo.“ Otřela jsem si zmáčené tváře.

„Je strašně divné, když jsi u mě doma a potkáváš se se všemi lidmi, které jsem dřív znala.“

„Nevadí ti, že tady bydlím? Klidně můžu jít někam jinam. To není problém –“

„Ne, jsem moc ráda, že tam jsi,“ přerušila mě rychle. „Vůbec se mi nelíbila představa, že by dům zůstal prázdný, takže mi vlastně děláš laskavost.“

„Dobře.“

„Asi je moc brzo ptát se, s kým už ses seznámila. Pořád doufám, že ohledně setkání s Rolandem a Peterem změníš názor.“

Při vzpomínce na dva vlkodlaky ve dveřích ložnice jsem polkla. „Ehm, vlastně už jsem je tak trochu potkala.“

„Vážně?“ V hlase jí zaznělo vzrušení. „Zavolala jsi jim?“

„Ne tak docela.“ Zhluboka jsem se nadechla a povyprávěla jí, co se včera v noci přihodilo.

„Propána, Emmo, to mě moc mrzí. Jsi v pořádku?“

„Teď už ano. Včera v noci jsem asi byla trochu polekaná, ale myslím, že oni taky, když u tebe doma našli cizí holku.“ Trochu polekaná. Pěkný eufemismus.

„Tomu teda říkám začátek pobytu.“

Usmála jsem se. „Tohle jsem sice úplně nečekala, ale po všech historkách o tomhle místě jsem na to asi měla být připravená.“

„No, teď když jsi Rolanda a Petera potkala naživo, sama vidíš, že jsou vážně skvělí,“ přitlačila na mě nenápadně. „Přispěchali na tvou záchranu, i když neměli ponětí, kdo jsi.“

Pohrávala jsem si s popruhem kabely, která mi stále visela přes rameno. „Připadali mi celkem milí…“

„Ale jsou to vlkodlaci,“ dokončila za mě větu. „Chápu a zkusím na tebe netlačit. Já jen, že jsou to bezvadní kluci a myslím, že jakmile je trochu líp poznáš, taky si je zamiluješ. Ale už ti s tím dám pokoj, slibuju.“

„Díky.“ Pomalu jsem vydechla. „Jaké je to v Rusku?“

„Úžasné,“ rozplývala se. „Poznala jsem Nikolasovy rodiče a jsou senzační. Jeho táta mu je tak podobný, že by klidně mohli být bratři. Vlastně je to trochu divné. Asi si na to budu muset chvíli zvykat.“

„Dva Nikolasové? To si vůbec nedovedu představit.“

Zasmála se. „Nikolas je jenom jeden. A vida, my o vlku…“

Na druhém konci linky jsem zaslechla jakési zašustění následované s ničím nezaměnitelným zvukem polibku. Po chvíli se Sara vrátila.

„Kde jsme to skončily?“

Uchichtla jsem se. „Zrovna jsi mi říkala, že Nikolas je jenom jeden.“

„Přesně.“ Blaženě si povzdychla.

Nikolas něco poznamenal a Sara odpověděla: „Dej mi prosím chvilku.“

„Musíš jít?“ zeptala jsem se a u srdce mě píchlo zklamáním.

„Jdeme na jídlo k Nikolasovým rodičům. Jeho máma nám připravuje speciální večeři na oslavu našeho partnerství.“

„To zní prima.“ Zapomněla jsem, že jsou v čase posunutí o několik hodin napřed, takže tam teď budou mít večer. „Tak si to hezky užij.“

„Za pár dní ti zase zavolám, jo?“ Zněla šťastně, přesto měla hlas trochu zabarvený obavami. Dělala si o mě starosti. „A kdybys někdy něco potřebovala nebo si prostě jen chtěla popovídat, klidně se mi ozvi. Teď ti volám z pevné, ale jinak s sebou mám mobil.“

„Dobře. O mě se neboj. Když jsi zavolala, chystala jsem se zrovna jít ven a trochu se porozhlédnout po okolí.“

„Paráda! Určitě si zajdi do Billova pekařství na čokoládový croissant. Ještě mi poděkuješ.“

Zavěsily jsme a já zůstala stát v chodbě a prožívala zvláštní směsici štěstí a melancholie.

S povzdechem jsem vyšla ven a zamkla za sebou dveře.

Sařin dům stál na konci ulice, zastavila jsem se proto na rohu, odkud jsem měla výhled na nábřeží. Nalevo od silnice se táhla řada obchodů a restaurací. Po pravé ruce jsem měla oceán. Město leželo přede mnou a čekalo, až ho prozkoumám.

Ze všeho nejdřív jsem si všimla malé kavárničky těsně vedle Sařina domu. S úsměvem jsem potřásla hlavou. Na co mi proboha kupovala ten luxusní kávovar, když sousedím s kavárnou? Zkrátka si umanula, že mě bude rozmazlovat.

Slunce mě i navzdory chladnému větříku, který sem vanul od oceánu, hřálo na tváři a já se na okamžik zarazila a nastavila mu obličej. Teprve pak jsem znovu vykročila. Posledních dvacet let jsem byla noční tvor – upírka, co byla příliš mladá, aby přežila na denním světle. Dokud jsem se neuzdravila, vůbec jsem si neuvědomovala, jak se mi po doteku slunce na kůži stýská. Pokud počasí dovolilo, trávila jsem ve Westhornu každou volnou chvíli venku.

Opět jsem vykročila, minula knihkupectví, hospodu, lékárnu a malý obchod s potravinami, kde se, soudě podle výstavky ve výloze, prodávaly i suvenýry. Všechno tu bylo malebné a čisté – přesně taková místa najdete v časopisech o cestování. Kolemjdoucí se na mě usmívali a mávali mi. V místě, kde jsem vyrůstala, jsem sice měla v sousedství spoustu známých, ale cizí lidé se na ulici navzájem nezdravili.

Žiju v pohádce, pomyslela jsem si, když jsem oplácela úsměv starému pánovi venčícímu zlatého retrívra. Strávila jsem venku sotva deset minut, a už jsem byla do městečka napůl zamilovaná. Komu by se odsud chtělo odcházet?

Došla jsem až na konec nábřeží, zastavila se a zvažovala, kam se vydat dál. Ulice, která mi protínala cestu, mířila do kopce, kde nad střechami domů vykukovala bílá kostelní věž. Měla jsem dnes náladu na trochu dobrodružství, a tak jsem se vydala vzhůru a o pět minut později jsem dorazila ke katolickému kostelu a střední škole. Tohle musí být ta škola, kam chodila Sara. Několikrát se mi o ní zmiňovala.

Já střední nikdy nedokončila, protože mě Eli unesl na začátku maturitního ročníku. Měla jsem ovšem v plánu zase se ke studiu vrátit, protože jsem si chtěla dodělat maturitu a jít na vysokou. Asi bych mohla výuku absolvovat online, případně složit zkoušku, kterou dokážu, že mám potřebné znalosti, anebo bych dokonce mohla požádat westhornské bezpečnostní techniky, aby mi dokumenty z posledního ročníku zfalšovali. Já ale chtěla získat zkušenost, o niž mě upíři oloupili. I když to asi běžnému puberťákovi může znít trochu hloupě, chtěla jsem se šprtat na písemky a potloukat se po knihovně. Věděla jsem, že se školní docházka od dob mého studia dost změnila, takže budu muset přes léto dohnat skluz. Bývala jsem ale jedničkářka, a tak jsem věřila, že se mi opět podaří nabrat tempo.

Pokračovala jsem v chůzi. Kousek od školy stálo bistro U Gail a cedule před ním hlásala, že tu mají nejlepší mořské plody ve městě. Vypadalo sympaticky a kručení v žaludku mi připomnělo, že jsem dnes nic nejedla, přešla jsem tedy přes ulici, abych si to tam prohlédla.

Uvnitř bylo čisto a spousta světla a nacházela se tam směsice stolků a boxů a dlouhý pult. V několika boxech a na asi polovině stoliček u pultu někdo seděl. Za barem stála blonďatá, zhruba čtyřicetiletá servírka a o něco mladší tmavovláska obsluhovala u jednoho ze stolků.

Nebyla jsem si jistá, jestli mám počkat, až mě někam usadí, nebo ne, tak jsem prostě stála na místě, dokud si mě blondýna nevšimla. Usmála se a přistoupila ke mně.

„Stůl pro jednoho?“

„Ano, prosím,“ odpověděla jsem a vydala se za ní k boxu.

„Tebe jsem tady ještě neviděla. Jsi tu na prázdninách?“ zeptala se a podala mi velký zalaminovaný jídelní lístek. Za normálních okolností bych takovou otázku považovala za vlezlou, v jejím podání však vyzněla přátelsky.

„Právě jsem se přistěhovala.“

„No, vítej v našem kousku nebe.“ S úsměvem ukázala na svou jmenovku. „Já jsem Brenda. Přijela jsem před dvaceti lety a už jsem se odsud nehnula. A ty máš štěstí, protože jsi právě objevila nejlepší restauraci ve městě.“

„Amen,“ prohlásil muž v kostkované košili, jenž právě vylezl z boxu a zamířil ke dveřím.

„A taky tu, co má nejmíň zaměstnanců,“ zabručela bruneta, co nás právě míjela. Zhluboka si povzdechla a šla přivítat čtveřici mužů, kteří právě vešli do dveří.

„Tiny si nevšímej,“ poznamenala tiše Brenda. „Minulý týden daly výpověď dvě servírky – jdou na vysokou. To se prostě stává, když většinu personálu tvoří středoškoláci. Ty asi práci nehledáš, že? Máme volné místo na částečný i plný úvazek.“

Žaludek se mi zachvěl vzrušením. Neplánovala jsem si sice hned shánět práci, ale nemůžu přece celé dny jen posedávat v bytě a malovat. Za chvíli bych se z toho zbláznila.

„Ještě jsem v restauraci nikdy nepracovala,“ pípla jsem.

Brenda mávla rukou. „Nic na tom není a na zaučování nových holek jsme tady zvyklí.“

Kousla jsem se do rtu. Chtěla jsem sice vytáhnout paty z bytu, ale jsem na to připravená?

„Popřemýšlej o tom,“ řekla. „A teď – co ti můžu donést?“

Objednala jsem si rybu s hranolky a colu a pohodlně jsem se opřela, abych si to tu během čekání na jídlo všechno důkladně prohlédla. Restaurace byla hezká a Brenda přátelská. Tina bude zřejmě taky fajn, až nebude tak přepracovaná. A z bytu se sem dá pohodlně dojít pěšky.

Brenda se vrátila s mým jídlem a listem papíru. Položila ho na stůl. „Kdybys náhodou změnila názor,“ poznamenala a vytratila se.

Zvedla jsem papír a zjistila, že to je formulář se žádostí o práci. Životopis tady zřejmě potřebovat nebudu, což bylo dobře, protože jsem žádný neměla.

Zvolna jsem vydechla. Najednou jsem se cítila vším, co se budu muset naučit nebo dohnat, dočista zahlcená. Štěstí, že aspoň umím používat počítač. Upíři rádi drželi krok s novými technologiemi stejně jako všichni ostatní.

Položila jsem papír a pustila se do jídla. Bylo skutečně tak dobré, jak se Brenda chlubila, a já měla hlad jako vlk, takže jsem vyčistila talíř do posledního drobečku. Jídlo jsem milovala, ale od chvíle, co jsem se uzdravila, jsem na něj moc velkou chuť neměla. Teď mi můj apetit zase připadal normální. Uculila jsem se na talíř a vzápětí jsem se málem nahlas rozesmála, že mám takovou hloupou radost z kusu žvance.

Brenda mi odnesla prázdný talíř a zeptala se, jestli si nedám kousek čerstvého jablečného koláče. Zákusek jsem odmítla, ale požádala jsem ji o propisku. Nevím, co mě přimělo k rozhodnutí žádost vyplnit, jestli se mám ovšem v životě někam pohnout, musím začít opouštět svou komfortní zónu. Kdyby se ta práce neosvědčila, vždycky toho můžu nechat.

Servírka mě obdařila významným úsměvem, podala mi propisku a nechala mě v klidu vyplnit formulář. Dala jsem si načas, a když jsem se nakonec dole podepisovala, zmocnil se mě na okamžik zvláštní pocit, že mě čekají velké změny. To je přece dobře, ujistila jsem se, pak jsem vyklouzla z boxu a odnesla papír k pokladně u pultu.

Nejblíž stála Tina, a tak si ode mě formulář i peníze za jídlo převzala. Přelétla papír pohledem a při zadávání platby ze sebe dokonce vyloudila lehký úsměv.

Za pultem bylo otevřené okno do kuchyně a zahlédla jsem, jak se tam nějaký muž otáčí kolem plotny a tmavovlasý kluk mu mezitím chystá dva talíře. Kluk je potom odnesl k okénku a zavolal název objednávky. Když si mě všiml, přátelsky se na mě usmál a já si uvědomila, že je zhruba v mém věku nebo o kousíček starší. Váhavě jsem mu úsměv oplatila a vzala si od Tiny drobné. Na pultu jsem nechala štědré spropitné.

„Gail se na tvou žádost podívá, hned jak přijde v pondělí do práce,“ oznámila mi Tina.

„Děkuju.“

Vyšla jsem z bistra a vydala se zpátky k domovu. U pekárny jsem si vzpomněla, co mi Sara říkala o Billových čokoládových croissantech, a skočila jsem si dovnitř jeden koupit. Další zastávkou bylo knihkupectví. Chvíli jsem se zbožím jen namátkově probírala, pak jsem ale narazila na kuchařky a vzpomněla si na svůj katastrofální pokus o míchaná vajíčka. Našla jsem kuchařku pro začátečníky a koupila si ji, společně s místním turistickým průvodcem, kde byl plán města. Moc daleko jsem se dnes nevydala, nicméně první spatřený kousek New Hastings mě navnadil a chtěla jsem vidět víc.

Den sice moc dobře nezačal, ale rozhodně se postupně obrátil k lepšímu. Lehkým krokem jsem překonala krátkou vzdálenost k domovu.

Kapitola 3

Roland

„JÁ VĚDĚL, ŽE TI budu chybět,“ zavtipkoval Paul, když jsem v pondělí zastavil u jeho garáže. „Ty bys nedokázal zůstat bokem, ani kdybys chtěl, co?“

Se smíchem jsem vystoupil z auta. V tom se tedy nemýlil. Garáž jsem měl po cestě domů z pily a zvykl jsem si se tu každý den po práci zastavit.

Paul si utřel ruce do hadru a došel ke mně. „Jak běhá?“

„Perfektně. Všichni kluci na pile pěkně slintali.“

„A nejen oni,“ prohlásil. „Ukázal jsem fotky auta před a po zrestaurování jednomu týpkovi z Portlandu a ten z nich byl úplně vedle.“

Položil jsem mustangovi dlaň na střechu. „Řekni mu, že tahle holka není na prodej.“

Paul se opřel o budovu. „Nechce ji koupit. Právě se mu dostalo do ruky chevelle z roku 1970. Karoserie drží, ale na zbytku bude potřeba fůra práce. Ten kluk si auta obvykle opravuje sám, jenže se zrovna žení a jeho snoubence se moc nelíbí, když každou volnou chvíli tráví v garáži. Tak se mě zeptal, jestli bych mu chevelle nezrestauroval já.“

„Ty na to máš čas?“

Na plný úvazek tu pracoval jen Paul ještě s jedním klukem a oba měli plné ruce práce. Už nějakou dobu se zmiňoval, že by podnik rád rozšířil a najal dalšího mechanika, ale neměl dost našetřeno.

„Vlastně mě napadlo, že by sis ho mohl vzít na starost ty.“

Udiveně jsem na něj zíral. „To myslíš vážně? Nejsem přece žádný mechanik.“

„Jo. Evan to ví, ale strašně se mu líbilo, jak jsi zmákl mustanga. Řekl jsem mu, že sis všechno dělal sám a já ti jen pomáhal.“ Mávnutím ruky mě přivolal k sobě. „Poskytnu ti prostory, nářadí a výpomoc, když budeš potřebovat, a ty uděláš většinu práce. O zisk se pak rozdělíme. Konkrétní čísla jsem s ním zatím nedohodl, protože jsem si s tebou nejdřív chtěl promluvit. Ale budou za to slušný prachy.“

Byla to lákavá nabídka – dokonce víc než to. Na pile jsem dostával dobře zaplaceno, bylo to však pouhé zaměstnání a netěšilo mě ani zdaleka tolik jako práce na mustangovi. Hodiny trávené v garáži jsem si užíval, ale nikdy mě nenapadlo, že by mohly přerůst v něco většího než pouhý koníček. Při představě, že bych si mohl vydělávat něčím, co mě doopravdy baví, se mě zmocnilo nadšení.

Při práci na mustangovi jsem už párkrát uvažoval, že bych se zapsal na nějaké kurzy o autech, a teď jsem si říkal, že to možná nebyl špatný nápad. Na vysokou jsem se nestihl přihlásit, protože jsem si zpočátku nebyl jistý, jestli letos zvládnu odmaturovat. Možná ale není pozdě zapsat se na pár přednášek na vyšší odborné škole v Portlandu. Kdybych tam chodil jen na pár hodin a zároveň měl práci na částečný úvazek, snad by to fungovat mohlo.

„Můžu si vzít pár dní na rozmyšlenou? Kdybych chtěl dělat tady, musel bych zkrouhnout práci na pile.“

Paul se zakřenil. „Už teď na tobě vidím, že do toho půjdeš. Promluvím si s Evanem a doladíme detaily.“

Za mým autem zaparkoval červený jeep a vyskočily z něj dvě blondýny. Faith Perryová se mnou chodila do maturitního ročníku a nikdy jsem ji neměl rád, hlavně proto, že se k Saře vždycky chovala jako pěkná potvora. Sara se od Faith sice nikdy šikanovat nenechala, ale to mou nevraživost vůči té holce nijak nezmírnilo.

Faitina sestřenka Angela byla ovšem něco úplně jiného. Vysoká a správně zaoblená, s kilometr dlouhýma nohama. Byla o rok starší než my a zrovna začínala studium na univerzitě v jižním Maine. Nikdy jsme si spolu nikam nevyrazili, ale než odešla na vysokou, často jsem ji vídal na mejdanech. Posledních pár let měla přítele, takže nebyla k mání. Což ovšem neznamená, že se člověk nemůže kapku pokochat.

Paul se odlepil od zdi. „Perfektní načasování, Angelo. Zrovna jsem vyměnil olej.“

„To já tě teda poznal hned.“

„To mě mrzí.“

Emma

„Ano.“