Některé z prvních kapitol rukopisu vznikly v umělecké kolonii ve Worpswede (Künstlerkolonie Worpswede), díky stipendijnímu pobytu poskytnutému Českým literárním centrem ve spolupráci s Uměleckými domy Worpswede, literárním festivalem globale° a za podpory Česko-německého fondu budoucnosti.

Copyright © Přemysl Krejčík 2025

Cover © Tereza Novotná

ISBN 978-80-284-0447-5

//

… nejlépe je to vidět na opuštěných městech, která postupně zarůstají zelení, a mezi starými paneláky se objevuje fauna, která se s prostorem sžívá mnohem organičtěji než ti, kdo jej obývali před nimi.

Když v roce 2020 vyprázdnil ulice téměř celého světa strach z nemoci, objevila se v březnu toho roku zpráva, že v kanálech v italských Benátkách plavou delfíni. Zpráva se ukázala jako podvržená.

Přesně o rok později, v březnu 2021, se delfíni v kanálech Benátek objevili znovu. Tentokrát o podvrh nešlo.

Benátské kanály se čas od času vylijí a zaplaví ulice. Tento stav není toliko nepřirozený, avšak vlivem lidské činnosti je stále častější a pro budoucnost města nebezpečnější.

Když je voda opravdu vysoká, v noci se v ulicích objevují ryby, ale také mnohem zvláštnější tvorové, které by si nepozorný pozorovatel mohl splést s delfínem.

Všechno je samozřejmě ukryté v detailu. Ve stínu, v jiném úhlu. V tom zastavit se na ulici, kterou ostatní jen probíhají. Uhnout z cesty a najít skrytý park nebo jezírko s fialovou vodou. Pár metrů pod vyhlídkou, kde se tísní tělo na tělo, ještě lepší vyhlídku.

V nouzi při hledání záchodu zaběhnout do baru nebo kavárny a objevit tam obří oranžové ploštice, jak sedí u stolu, hrají karty a ze sklenic usrkávají cosi lepkavého, o čem vážně nechcete vědět, co to je. Nebo tu najít místo takové zvláštní podívané zdánlivě obyčejného člověka. A přitom nejmilejšího kavárníka, jakého jste potkali za dlouhé roky, a tím si zlepšit odpoledne, den, týden, dojem z města, státu, kontinentu.

A to taky není málo.

Rozhlédnout se po podniku a pohledem švenknout po povrchu jeho stálých hostů. Mohli byste je tu potkávat každý den. Vsaďte se, že někoho z nich dřív nebo později zahlédnete i ve městě. Když budete chvíli jen tak pozorovat a poslouchat – je jedno, že nerozumíte ani slovu z jejich řeči –, začne se vám za očima odehrávat příběh, do něhož můžete sice jen nahlédnout, ale pořád je to víc, než se poštěstí uspěchancům. Těm, kteří prošli kolem.

Nemusí to být váš příběh. Vážně ne, opravdu se stačí jen dívat. Být kolemjdoucí, ale takový, který skutečně vidí.

Který hledá.

Ano, vyhnout se davům znamená nechat si ujít některé sochy, obrazy a zázraky architektury. Ale znamená to objevit jiné. Takové, které si neprohlédnete na internetu.

Uhnout z cesty.

Zůstat pár hodin, dní nebo týdnů.

Prostě se jen ztrácet a žasnout…

1// Šikmá

věž

Díky tomu náklonu vzniklo neskutečné množství příběhů a zhruba stejný počet jich také za těch bezmála osm a půl staletí byl zapomenut. Všechny se sbíhají sem, k nepříliš vysoké věži, v posledních letech dnem i nocí střežené armádním džípem a dvěma ozbrojenci. Možná, že ne všechny příběhy opravdu končí přímo tady, na místě pojmenovaném po zázracích, o němž se turističtí průvodci dušují, že tu k žádnému zázraku ve skutečnosti nikdy nedošlo. Ostatně pokud někteří průvodci o „zázraku“, který naklonění věže způsobil, opravdu vědí, není se co divit, že se jím nechlubí návštěvníkům města.

Některé příběhy spojené s tímto místem končí už u plánování se sem vydat, jiné při rozhodnutí malé toskánské městečko minout, některé nejsou s Pisou zdánlivě vůbec propojené. Ale to už bychom zabíhali do příliš velkých podrobností.

Náklon té věže, jak jste už určitě dávno uhodli, má na svědomí postava, která do chodu světa zasáhla a pravidelně zasahuje o něco málo víc, než bychom si byli ochotni připustit, a také o mnoho víc, než zasahují síly, které vznik našeho světa uvedly do chodu. Rádi té postavě říkáme Ďábel, avšak pakliže by tato entita byla skutečně Ďáblem, pak by ono slovo znamenalo něco docela jiného, neslo by odlišné významy a vlastnosti, než jaké mu přisuzujeme. Přinejmenším částečně. Stejně tak bychom té postavě mohli říkat démon nebo třeba anděl, šotek, temný pán, jasnozřivá dáma… Na tom vlastně vůbec nezáleží. Záleží na tom, co si roku 1174 vzala do hlavy. A sice, že občanům malého toskánského města nedovolí, aby jejich zvonice na Piazza dei Miracoli stála rovně. Každou noc poté, co místní stavitelé věž podepřeli a společnou vůlí narovnali kolmo směrem k nebesům, přikradl se a mírně (zato s potměšilým úšklebem malého uličníka) se o ni zády opřel. Věž se zase naklonila.

Pokud vás ovšem právě teď napadlo, že ozbrojenci stojí čtyřiadvacet hodin denně u věže kvůli němu, jste na omylu. To si vyjasněme hned. A ještě jednu malou poznámku stranou mi dovolte. Lidi fotografující se každým dnem po stovkách a tisících na dohled věže můžeme díky oné historii rozdělit na dvě skupiny: Na Ďáblovy, kteří předstírají opírání o věž, a na ty, kdo se Ďáblu vzpírají, neboť simulují podepírání věže a sabotování jeho práce. Ovšem ať už patříte do kterékoli ze skupin, nic si z toho nedělejte. Na váš posmrtný život to vliv mít nebude. Nejspíš.

Vraťme se zpátky k příběhu o tom, jak se stalo, že věž neroste rovně, ale postává si tu v náklonu: Takto se Ďábel s místním lidem začal škorpit dávno předtím, než se podařilo stavbu dokončit. Neobával se, že své úsilí kvůli tomu vzdají. Znal dobře lid italský a bylo mu jasné, že když už jednou s prací začali, věž nestrhnou a nezačnou znovu, což by je před jeho činností navíc neuchránilo. Naopak věděl, že jednoho dne pokrčí rameny a řeknou si „tak ať si stojí našikmo“ a nechají to prostě být.

Ďábel plánoval všechny příběhy, které začnou, skončí nebo projdou zásadní proměnou jen tím, že vinou věže se malé město, jinak se příliš neodlišující od stovek podobných, stane vyhledávaným turistickým cílem. Jeho hlavním záměrem byl ovšem příběh úplně jiný. Příběh, který začíná v noci, sotva pár desítek metrů od vychýlené Torre pendente, jen několik minut před Ďáblovou hodinou. Před tou, v níž se sem před staletími pravidelně vkrádal opřít se o rozestavěnou věž, a zajistit jí tak budoucí slávu. Nebudu vás napínat, uhodli jste to beztak už dávno. Právě ten příběh, k němuž to celé spělo, budeme společně sledovat.

V kontextu jiných světových událostí není toto vyprávění ničím přelomové. Ale kdo tvrdil, že promyšlené kroky Ďáblovy jsou něco víc než výsledek nudy? Zmíněný rád staletí dopředu plánuje i prakticky bezvýznamné události, jen aby snesl pohled do věčnosti, jemuž není snadné čelit. Ale dost už o něm. Nechme ho náš příběh prozatím opustit podobně jako síly, které stvořily náš svět, ale přestaly do něj zasahovat s jeho prvním ranním úsvitem. Ale i když hybatel děje odešel ze scény, ona tu seděla.

Teď, v noci, když slunce přestalo pražit do nehybných a dlouhé desítky metrů se táhnoucích v linii vyrovnaných turistů. Teď, v noci, když zmizela i drtivá většina statistů ve frontách více či méně nehybně dokreslujících nezbytný obraz oblíbených turistických destinací. Naše hrdinka seděla na trávníku na východním okraji Náměstí zázraků, před sebou bílou románskou katedrálu, zasvěcenou Panně Marii, a ještě blíž k sobě samé slavnou šikmou věž, stejně tak bílou, nezasvěcenou ze zjevných důvodů raději vůbec nikomu. Obě stavby příjemně nasvícené, kolem nich i kolem naší hrdinky však relativní tma.

Za poslední dny se jedinkrát necítila ani z poloviny tak dobře jako právě teď. Ovšem jaký příběh se začne za několik málo chvil odvíjet, nemohla mít nejmenší tušení. Ještě chvilku ji nechme užívat si osvěžující vzduch teplé letní noci, počkejme, až upije z plechovky vychlazené limonády vyrobené ze sicilských pomerančů a nasaje do plic trochu toskánského vzduchu. A pak k ní necháme přistoupit neznámého cizince.

„Jmenuju se Giorgio,“ představí se, sotva usedne vedle ní.

Stočí k němu pohled. Úzká bradka, trochu vykulené oči. V jednom uchu se blýská modrá náušnice, jak se v ní odráží světlo lampy umístěné v nedalekém trávníku. Tím se nijak neliší od většiny mladých Italů, které za poslední dny potkala.

Natáhne k ní ruku.

Nechá ji viset ve vzduchu, nestiskne mu ji.

„Nela,“ odpoví přesto a odvrátí od něj pohled. Vyklepne z krabičky jednu cigaretu, zapálí si. Očima přilepená k šikmé věži.

„Cestuješ sama?“

„Vážně chceš začínat takhle, Giorgio?“ ušklíbne se. „Úplně stejnou otázkou, jakou jsem slyšela dneska od snídaně čtyřikrát?“

„První otázka, která se nabízí,“ pousměje se Giorgio, „abych zjistil, jestli za chvíli nedostanu pěstí od přítele.“

Sledováno z dálky, mohou se ti dva jevit jako staří známí. Možná dokonce jako dvojice, která cestuje společně.

„První odpověď, která se nabízí,“ kontruje Nela, „je, že nemám zájem.“ Potáhne z cigarety, přičemž slastně přivře oční víčka. Pak neskutečně pomalu vyfoukne kouř, jako by chtěla jeho pobyt v plicích prodloužit, co jen to půjde. Chystá se zvednout a odejít. Nechat věž i náměstí zázraků za zády, projít pod městskými hradbami a na nedaleké rušné ulici si zalézt do malého špinavého pokojíku cizího bytu. Ne že by se jí nějak zvlášť chtělo. Podstatnou část včerejší noci strávila vyháněním mravenců, kterých se jí na dece objevily desítky, možná celé stovky. Ale jednou se tam vrátit musí. Trochu se vyspat, možná raději v křesle, a zítra ráno chytit letadlo mířící do Barcelony, kde se plánovala schovat na další týden. A pak? To se teprve uvidí. Zatím nezvedne tělo, ale jen tenkou, sotva znatelnou čárku obočí.

„Vím, co jsi zač,“ promluví Giorgio znovu.

„To si ráda poslechnu.“ Přesto si teď už opravdu stoupne a chystá se odejít.

Giorgio ji napodobí a postaví se taktéž. Překvapí ji, že jsou skoro stejně vysocí. Drtivá většina mužů a podstatná část žen Nelu převyšuje.

„Odkud jsi? Hádal bych Rusko, možná Polsko?“

Neodpoví mu.

„Rád bych tě pozval na kafe,“ pokračuje tedy on.

„Už jsem řekla, že nemám zájem,“ zakroutí Nela hlavou. Něčím ji tenhle kluk znervózňuje. Vypadá tak na sedmnáct, pokud to v tom šeru a troše umělého světla dokáže odhadnout, ale z nějakého důvodu Nela tuší, že musí být starší. To ten hlas. Podle hlasu by hádala, že Giorgiovi je přinejmenším šedesát.

Dívka vykročí pryč.

A pak Giorgio pochopitelně řekne něco, co ji donutí zastavit.

„Jde po tobě policie, tam u vás,“ prohlásí do tmy jakoby nic.

Nela se zarazí v polovině kroku.

„Jedno večerní kafe není úplně nejhorší nápad,“ prohlásí místo všeho, co ji napadlo, že by na to měla říct.

Od Náměstí zázraků se vydají po bezmála kilometrové Via Santa Maria – po ulici, prvních několik desítek metrů přeplněné restauracemi a kavárnami, lovícími turisty na zlevněné víno nebo pizzu s pivem za výhodnou cenu, aby si pak naúčtovaly dvacet euro za salát s několika kousky mořských plodů, které měly v horším případě už nejlepší léta za sebou. V jedné takové seděla Nela před třemi dny a nezvykle intenzivní zápach moře ji bohužel nevaroval. Hodinu sezení v restauraci následně vykoupila celodenním sezením na zcela jiném místě, v mnohem méně příjemné situaci. Nela neměla tušení, proč z ní jídlo vychází v podobě, v jaké ho spolkla – jako sežvýkaná sousta, zatímco tekutiny jejím tělem protečou v původní barvě i složení. A protože to neví Nela, zatím se to nedozvíte ani vy.

Giorgio pokračuje dál. Po asi třech stovkách metrů už restaurací ve velkém ubývá, stejně jako naopak přibývá prázdných oprýskaných domů. Čím blíže řece Arno se nachází, tím víc se ulice úží a tím méně tu svítí pouličních lamp.

Jen něco zkus, pomyslí si Nela. Jestli na mě nebudete alespoň tři, nemáte šanci. Nela možná nevypadá jako komiksová superhrdinka, ale se svou minulostí – alespoň tak, jak si ji pamatuje – si může podobné úvahy dovolit. Přinejhorším umí dost rychle běhat. K tomu zase přispívá její nepřirozeně nízká váha. Na pohled sice působí skoro až podvyživeně, dalo by se jí odhadnout přinejlepším kolem padesáti kilogramů, ve skutečnosti by ručička po stoupnutí na váhu ukázala přesně pětatřicet. A nikdy jinak. Jenže ani nad tím Nela neuvažuje. Stejně jako nad svou nepřirozeně dokonalou pletí nebo nezvykle symetrickým obličejem, vzbuzujícím v okolí neobvyklou míru pozornosti. Zato často myslí na ty příšerné a často se vracející sny. Ty se totiž naopak zdají být až příliš skutečné, přestože si nepamatuje, že by kdy zažila jim něco jen podobného. Ale přesto…

„Jsme tady,“ zastaví se Giorgio najednou, téměř na samém konci ulice. Zpoza rohu je slyšet motory po hlavní silnici projíždějících aut a autobusů.

Nela se nedůvěřivě podívá na fasádu domu. Kolem dveřního rámu pochoduje řada mravenců, zdá se být nekonečná a nezvykle geometricky přesná. Jako by obíhala celé dveře, od země až k hornímu rámu a pak se v pravém úhlu stáčí zase dolů, na chodník, kde mizí ve tmě. Vedle dveří vyvaluje oči nasprejovaná přísná tvář mladé dívky se symetrickým obličejem, velkými rty a černými vlasy, vzadu sepnutými. Černá silueta nanesená na stěnu vypadá, jako by ji sem přenesli z dystopického filmu. Velká sestra. Nele by měla být povědomá, ale není.

„Tak kde máš tu kavárnu?“ prohlásí ta trojrozměrná z přítomných dívek s dobře zahranou ironií a připraví se na nejhorší.

„Je to tajný podnik,“ mrkne Giorgio.

„To určitě. Odcházím.“

„Minulý týden jsi utekla, když se tvoje jméno a obličej začaly objevovat v novinách, na internetu a v televizi. Jestli tě dopadne policie, co myslíš, že tě čeká? A to nejspíš za něco, co jsi nespáchala, jenže důkazy jsou proti tobě a ty nemáš žádnou obranu, alibi, a už vůbec nemáš peníze na schopného právníka,“ vysype ze sebe Ital s kadencí kulometu. Sotva té jeho angličtině se silným přízvukem rozumí, jenže… Když si během následujících vteřin poskládá, co to sakra řekl, hned jí dojde, že s tímhle chlápkem to může dopadnout jenom jedním způsobem. Jeden z nich dnešní noc nepřežije. Ne že by Nela někdy někoho doopravdy zabila, alespoň myslí, je o tom přesvědčená. Jenže nebude-li zbytí, měla by toho být schopná. S tím se přece počítalo.

V minulosti nosila uniformu. Policejní. Nebo ne? Najednou si není jistá. Zní to divně, ale teď má pocit, jako by ještě minulý týden ani neexistovala, nebo spíš jako by žila v úplně jiném světě, jako by byla někým zcela jiným. Každopádně ať byla kýmkoli, určitě nosila uniformu, takže… pracovala u policie? Nebyla to nakonec vojenská uniforma? Nedokáže si vybavit ani jediný den v práci, jediného kolegu, poučku ze zákona nebo cokoli o zacházení se zbraní, z výcviku ani nic podobného. Jen neurčitou uniformu, která klidně mohla být i stejnokrojem zdravotní sestry nebo členky městské úklidové čety, když nad tím tak přemýšlí. Zamotá se jí z toho hlava a zhoupne žaludek.

„Tak půjdeme dovnitř?“ zeptá se Giorgio hlasem mnohem chladnějším, než u něj doteď slyšela, a otevře dveře pokryté zbytky oloupaného laku. Nezavržou. Nevydají jediný zvuk.

Stejně tak Nela. Neřekne ani slovo, ale vstoupí. Není tu v bezpečí. Jenže co jiného by teď mohla udělat?

Za dveřmi na ně čeká jasným světlem ozářené točité schodiště. Oproti předpokladu vede dolů a není odsud možné odhadnout, jak přesně hluboko.

Nela se ohlédne a tázavě zvedne obočí.

„Přesně tak, nahoru to nevede. Ne tímhle vchodem,“ odpoví Giorgio na nevyslovenou otázku.

„Půjdeš první,“ oznámí mu ona. Necítí se u toho dobře, jako by jí cosi – hluboko uvnitř jí samé zakódovaného – nedovolovalo dávat příkazy. Když před tím poslechla ona a prošla dveřmi, cítila se dobře, bylo to přirozené. Není to příjemné zjištění, něco s tím bude muset do budoucna udělat… Giorgio jen pokrčí rameny a vykročí. Nela na vteřinu zaváhá, ale pak ho následuje.

„Jak hluboko ještě…?“ zeptá se nervózně, zatímco neúměrně dlouho klesají po úzkém kamenném schodišti. Je vůbec možné, aby tu bylo něco takhle hluboko? Za celou tu dobu minuli dvoje zavřené dveře, ale Giorgio, udržující se o pět až šest schodů před ní, nevypadá, že by se chystal zastavit.

„Už jen pár otoček,“ houkne na ni, aniž by se ohlédl.

Všimne si, že po stěně v opačném směru propochodovala nedlouhá čára mravenců.

Kolik tak metrů pod zemí už můžou být? Netroufá si odhadovat.

Vytáhne z kabelky telefon. Žádný signál. Pochopitelně. Ale i kdyby ho měla, těžko si sem zavolá pomoc, kdyby se něco stalo. Jak by asi policii vysvětlila, kde je? A beztak policii volat nemůže. Nemůže volat vůbec nikomu.

„Jsme tady,“ zastaví Giorgio konečně. Níž už není kam. Ocitli se na konci schodiště před pootevřenými dveřmi.  Giorgio do nich strčí a vejde. Nela ho pochopitelně následuje.

O mravencích existuje celá řada pověstí a větších či menších zmínek v různých mytologiích. Snad je to tím, že mravenec je nejrozšířenější tvor na světě a – mimo Antarktidu – žije na všech kontinentech, na téměř každém suchozemském místě planety, a kdyby se vláda druhů určovala podle rozšíření a počtu jedinců, budou všichni ostatní daleko předaleko za mravenci, člověka nevyjímaje. Není tak divu, že příběhům a mýtům o mravencích rozumí všude na světě. Například Filipínci věří, že pokud se vám doma často objevují mravenci, znamená to, že vás brzy čeká velké bohatství. V jisté části Anglie je zase populární pověra, že mravenci jsou zhmotněné duše nedávno zemřelých. Zástupci národa bez vlastního státu, ale zato s tak nějak vlastní řečí, tedy vědců, zase tvrdí, že před šedesáti miliony let se mravenci, do té doby lesní podzemní tvorové, začali společně s rostlinami přesouvat na stromy, odtud je pak následovali, když se rostliny rozšířily ven z lesa a do zbytku světa. Členové jednoho kmene severoamerických indiánů zase rádi vyprávěli příběh, podle kterého jen díky mravencům není na světě pouze noc, ale střídá se se dnem. Japonci mají samozřejmě také mnoho příběhů o mravencích, ostatně o čem Japonci příběhy nemají…

Většina lidí ovšem těmto vyprávěním nepřikládá velkou důležitost, mravenci jsou pro ně jen malí otravní tvorové, kterých si zpravidla nevšímají, dokud se jim neusadí pod kuchyňskou linkou.

Když ovšem Nela vstoupí do podzemní kavárny, jen těžko může mravence ignorovat.

Podzemní kavárna vypadá na první pohled jako úplně obyčejný podnik: Malá pohodlná křesílka okolo nepohodlně nízkých stolků, blíže středu namísto křesílek dřevěné židle, tlumené osvětlení, jazz tiše hrající z reproduktorů, na stěnách plakáty starých italských a francouzských filmů… Jen osazenstvo podniku se nezdá být úplně standardním. V křesílkách se povalují a na židlích posedávají obří mravenci.

Sotva Giorgio s Nelou vejdou, všichni k nim stočí kusadly a tykadly opatřené velké oválné hlavy a věnují příchozím krátký tichý pohled. Než se dívka zmůže na jakoukoli reakci, přestanou si jich gigantičtí hmyzáci zase všímat.

„Čekal jsem, že spíš budeš ječet,“ zhodnotí Giorgio.

„Kdyby sis v životě prošel tím, čím jsem si prošla já, asi bys ani neuměl křičet hrůzou,“ věnuje mu dívka kyselý úsměv. Neví, jestli je to pravda, ale zdá se jí, že ano.

Pokud ji něco znepokojuje, nedává to na sobě znát. Tváří se, jako kdyby bylo naprosto normální sejít do kavárny několik stovek schodů a pak se připojit k osazenstvu složenému z titánského hmyzu. Ve skutečnosti však sama dost dobře nechápe, jak se to stalo, že nezačala křičet nebo se nepokusila o útěk. Buď je to na vyvolání přirozené reakce celé až příliš absurdní, nebo je už zkrátka otupělá…

„Volný stůl,“ pokyne jim italsky kamsi do zadní části podniku kavárník stojící za pultem. Kupodivu to je člověk, přinejmenším tak vypadá. Přes rameno má přehozenou typickou kostkovanou utěrku, na hlavě pleš a pod unavenýma očima kruhy. Prostě normální chlápek při dlouhé směně v baru, kavárně nebo restauraci.

Nela s Giorgiem vykročí k prázdnému stolu. Usadí se.

„Asi už ti došlo, odkud mám všechny informace o tobě,“ řekne Giorgio.

Tuší, odkud vítr vane, ale neříká nic. Popravdě spíš proto, že jí jeho otázka unikla. Nemůže si totiž pomoct, a ačkoli to je určitě neslušné, její pohled se pořád zkoumavě stáčí k nejblíž sedícím mravencům.

„Co jsi zač?“ zeptá se konečně svého společníka, poté co se dostatečně vynadívá na jednoho ze členovců, který se skloněnou hlavou cosi usrkává kovovým brčkem a vypadá… je to vůbec možné? Ano, vypadá, že je v depresi. Když na chvíli zvedne hlavu, jako by se na Nelu zadívala tvář samotného Ďábla, ale když ji stvoření opět skloní, kusadla přestanou tak výhrůžně trčet a velké černé oči se pojednou zdají být podivným způsobem přátelské.

„Nezajímá tě spíš, co jsou zač oni?“ podiví se Giorgio.

„Jedno po druhém.“

„Máš pravdu,“ usměje se Ital s mladým obličejem a starým hlasem. „Dlužím ti to. Kde jen bych začal…? Jistě, tak třeba odsud. Jak jistě víš, mravenci bývali před dávnými časy mnohem větší, než jak je známe, ale nikdy nedorůstali takových rozměrů, jako můžeš vidět kolem sebe.“ Nela se o hmyz nikdy nijak zvlášť nezajímala, nicméně ví, že není normální potkat mravence, který by se nevešel do průměrně velkých dveří. Ovšem když teď kolem po podlaze procupital jeden s obzvlášť nafouklou zadnicí, nedokáže si představit, že by se do nich napasoval.

„Pokračuj,“ vybídne svého společníka, aniž by dala najevo, zda mu hodlá věřit cokoli z toho, co řekne.

„Mravenci ovšem i v této velikosti patří k těm druhům, které je snadné obelstít. Nejsou nejchytřejší. Jistě, mají jiné přednosti: Jsou organizovaní, výborní válečníci, zvlášť těmhle dobře rostlým by ses určitě nechtěla dostat mezi kusadla, jsou taky vcelku odolní a mají nesmírný smysl pro povinnost a pro dobro celku. Takový Marx by z nich byl určitě nadšený.“

„Ptala jsem se, kdo jsi ty,“ přeruší ho.

„Máš pravdu, já…“

„Dáte si?“ U stolu se objeví lidský číšník. Objednají si kávu. Než kavárník odejde, vyloví, kdo ví odkud, karafu vody a postaví ji mezi ně. Nela si nalije a upije. Voda chutná prostě jako voda. Jinými slovy, zdá se být úplně obyčejná a normální. Ale to je asi tak jediná věc, o které se dalo něco podobného prohlásit.

„Znáš příběh Mistra a Markétky?“

„Ten znám,“ přikývne trochu netrpělivě. Nevzpomíná si, že by tu knihu četla, ale vzpomíná si na… ne na školu, ale na jistý způsob vzdělání, kterého se jí dostalo. Základní a rozšířené informace z každého oboru lidského zájmu, aby mohla konverzovat s klienty. S klienty, to je to slovo…

„Jistě, vždyť byl Rus,“ zakaboní Giorgio obočí a vytrhne ji tak ze zamyšlení.

„Z Kyjeva,“ ušklíbne se Nela. Opravovat ho, že ona sama taky není Ruska, nemá v úmyslu. Pokud o ní už tak ví věci, které by jen tak někdo rozhodně vědět neměl… nehodlá mu zaplňovat těch pár bílých míst. Jistě, doma (alespoň tak soudila) už se její obličej dostal do médií a – coby tvář hledané osoby – ho nejspíš leckdo viděl. Ale kdo by o něčem takovém mohl mít ponětí tady v Itálii? Není žádná mezinárodně stíhaná teroristka, tedy alespoň myslí. Vždyť ani neví, co provedla, jistá si je jen tím, že před někým utíkala. Ať je to, jak chce, tenhle Giorgio rozhodně není detektiv, jinak by ji neodvedl sem, ale na policejní stanici. Každopádně by měla zmizet. Ideálně úplně pryč z Evropy, rozhodla se. Hned, jak zítra doletí do Barcelony, koupí si letenku někam mnohem dál.

Pustí ji ale vůbec do letadla? Nemá cestovní pas, ani žádný doklad totožnosti. Jak se vlastně dostala sem? Najednou si to nemůže vybavit… Jela vlakem, z Prahy. Určitě. Měla peníze, dost peněz, vzala je tomu… Ale proč vlastně jela zrovna sem? Proč do Itálie? Proč zrovna do Pisy? Pamatuje si, jak ležela v posteli, nebyla v ní sama. A vůbec se jí nelíbilo, co se děje. Jako by se najednou probrala z nějaké zvláštní letargie. Jako by byla omámená nějakou drogou, a ta naráz vyprchala. Měla na sobě uniformu. Ne policejní, nějakou úplně jinou, což je divné… Sebrala ty peníze a utekla. Na nádraží. Měla pocit, jako by tam nikdy před tím nebyla. Ale koupila si jízdenku.

Do Berlína.

Tam vlak končil. A co pak?

Jako ve snách – cítila nepřirozeně rozšířené zornice, až vedle nich mizely duhovky a sotva se vymotala z nádražní haly, světlo venku pálilo do očí, jako kdyby je nikdy dřív nepoužívala. Nevěděla, co hledá, to ten instinkt prchnout vedl její kroky, jimiž se od haly potácela prakticky poslepu, otevřít oči jen o trochu víc nebylo přes bolest prakticky možné. Jak to? Kde se ta světloplachost vzala? Ve vlaku po ní přece nebylo ani stopy. Jistě, ve vlaku měla zatažené závěsy a většinu času prospala, tím to bude.

Musí najít stín.

Neměla vůbec opouštět halu, napadne ji, jenže v těch davech, v té tlačenici, mezi všemi těmi cizími těly, se jí svíral krk a nemohla se nadechnout.

Pokračovala tedy svou potácivou odyseu.

Řeka.

Vůně řeky.

Překročila most a ocitla se v parku. Pamatuje si, že nábřeží lemovaly prázdné lahve od piva, strašně moc lahví, asi jí to utkvělo kvůli té ženě, kterou potkala záhy.

Konečně park, jenže ani ten ochranu před sluncem neskýtal, šlo jen o nějaký ten akr čistě posekané trávy, musela se odpotácet až na samotný okraj zeleného plácku, kde se stydělo alespoň pár stromů, malá nenápadná alej. Ale postačí. Musí, jinak jí slunce ty oči vypálí.

Sotva sebou plácla do stínu a opřela se o kmen, dovolila si maličko víc pootevřít víčka. Cítila, jak se jí zornice pomaličku stahují a žiletky v očích přestávaly škrábat a pálit. Bude to dobrý.

„Poprvé v Berlíně?“ Hlas cizí ženy. Příjemný, konejšivý, starý. Ale neznámý. A to není bezpečné. K původkyni hlasu nevzhlédla. Částečně z obav, částečně kvůli světlu. Raději dál koukala do trávy.

„Promiňte, že se tak ptám… Působíte… ztraceně. Jak tu tak běháte poslepu. Jste v pořádku?“

Až teď jí došlo, že žena na ni mluví německy, ale Nela jí naprosto bez obtíží rozumí.

„Jsem po vyšetření očí,“ odpoví Nela automaticky, aniž by tušila, kde se ta slova vzala a zda zní věrohodně.

„Chápu,“ na to ženin hlas. „A jak se vám u nás líbí? Podle přízvuku nejste místní. Snad to ode mě není moc troufalé? Promiňte, vyrostla jsem v době, kdy se takové otázky pokládaly běžně,“ dodá a nervózně se zasměje.

„Je tu nepořádek.“

„Tady v Berlíně?“ Hlas se upřímně podiví.

„Všude se válí lahve od piva,“ na to Nela, a aniž by zvedla hlavu, neurčitě ukáže kamsi, kde tuší koryto řeky.

„Takže poprvé v Německu?“ zasměje se. „Lidi je tu nechávají pro bezdomovce. Aby je sbírali, vraceli a přišli si na nějaké drobné. Já už je ani nevnímám.“

V každé zemi jsou jiné zvyky, dojde Nele, jako by ji nikdy dřív podobná myšlenka nepřišla na mysl. A taky že nepřišla.

„Promiňte, budu muset jít,“ omluvně vypadne z Nely, ale ve skutečnosti si dívka ukládá do hlavy tu zásadní informaci, že zvyky jsou různé, což ji především vede k otázce: „Jak to, že to nevím? Nikdy jsem nebyla mimo Česko? Nebo alespoň mimo Prahu?“ Ne. Nejspíš ne. Tak jak to, že umím cizí řeči (přinejmenším angličtinu a němčinu), a tak vůbec?

Než stačí Němka něco dodat, Nela už peláší nazpět k nádražní hale, oči o něco málo pootevřenější než cestou sem.

Musí pokračovat. Někam.

Tabule odjezdů hlásí nejbližší odjezd za několik málo minut, ani se nedívá na směr, ale za chvíli už sedá do vlaku mířícího k Mnichovu. Tam přestoupí, za část zbylých peněz nacpaných v kapse koupí jízdenku na nejbližší vlak odsud – a dojede do italské Verony. Tam to zopakuje s vlakem do Florencie a odsud se dostane až do Pisy, odkud už ten den žádný další vlak nejede. Tak se rozhodne zůstat.

Většinu cest prospala. Předtím bojovala s hroznými sny a pocit, který zažívala, by se snad nejlépe dal popsat, jako když se telefon obnovuje do továrního nastavení. Cesta vlakem musela z Prahy do Pisy trvat nejméně dvacet hodin, nehledě na všechny přestupy, nehledě na zdržení v Berlíně.

Skoro nic jiného si z cesty nevybavuje. Jen to, že občas procitla a svět se zdál hrozně neskutečný. Když procitla naposledy, všechno se zdálo být jiné. Její vzpomínky byly zpátky, její osobnost se vrátila na svoje místo. Neměla tušení, kdo jí nacpal do těla jaké chemické látky, ale když se probudila naposled, jako by se spolu s ní probudily i dávno ztracené vzpomínky. A to se stalo chvilku předtím, než vlak zastavil v Pise. Nejspíš… A teď tu sedí v kavárně plné obřích mravenců a tváří se, že vše je v pořádku.

Giorgio ještě chvíli vraští obočí, jako by také nad něčím usilovně přemýšlel, pak se na ni zase zadívá tím svým nepřirozeně pronikavým pohledem.

„Takže víš, co se dělo, když naposledy prošel Ďábel Moskvou?“ naváže na otázku o Mistrovi a Markétce.

Číšník donese kávy. Před Nelu postaví trochu popraskaný, ale čistý hrnek.

Upije. Káva chutná mírně nakysle, ale jinak se zdá být v pořádku.

„Nemám tušení, co myslíš tím Ďáblem, ale…“

„Víš, co se dělo, když Ďábel prošel Moskvou?“ zeptá se Giorgio nečekaně důrazně. Nela nejistě položí hrnek.

„Vím, co se dělo, když Ďábel prošel Moskvou,“ odpoví automaticky způsobným tónem poslušné holky. Vybaví se jí jeden starý univerzitní profesor, který jí dával podobné otázky. A rád ji trestal. Nebylo to ve škole, tohle byl klient. Jeden z nich.

„Pisou kdysi dávno prošel taky,“ pokračuje Giorgio a nevšímá si, jak Nela ztuhla. „A od té doby se město potýkalo tady s těmi obřími mravenci. Říká se, že sotva opustil jeho hranice, začala v ulicích objevovat tahle milá, ale poněkud ošklivá a tupá stvoření. Lidé je na začátku využívali k práci, tedy hned potom, co se přestali pokoušet je vyhubit… Nejdřív symbióza s pracovitými mravenci fungovala. Jenže poměrně rychle se po celé Itálii začaly šířit zvěsti o obřích mravencích kdesi v Toskánsku, a to přitahovalo k městu nepříjemnou pozornost.“ Giorgio se odmlčel a napil se kávy. „Abych to zkrátil – radní se tenkrát rozhodli, že bude lepší je někam uklidit. Že je můžeme využívat i jiným způsobem než na těžkou robotu, to jsme se dověděli až mnohem později…“

Předchozí vzpomínka na profesora se zase vrátí kamsi do mlhy a najednou má Nela pocit, že není ničím jiným než výmyslem, možná vzpomínkou na něco, co se jí zdálo už kdesi na trati mezi Innsbruckem a Bolzanem.

„Jak je využíváte na špiclování?“ zeptá se tedy na mravence a zase se rozhlédne po lokále. Samozřejmě jí už došlo, co všichni ti mravenci normální velikosti, kterých měla plnou postel, měli znamenat. Bylo jich v posledních hodinách kolem až příliš na to, aby přehlédla spojitost mezi nimi a tím, co všechno o ní Giorgio nejspíš ví. Mravenci – ti obří – sedí u stolků, cosi brčky usrkávají z dřevěných misek či masivních sklenic a občas některý z nich zaklape kusadly. Dva, sedící blíže baru, klapají skoro bez přestání. Vypadá to téměř jako hádka…

„Menší mravenci sbírají informace ve městě. Přetlumočí to velkým a ti zase nám. Když se zaposloucháš…“ Na chvíli Giorgio utichne, zvedne ukazovák a naznačí, že poslouchá klapání kusadel, „… nepřipomíná ti to něco?“

Nela chvíli poslouchá. „Vždyť to je jako morseovka!“ Další informace, kterou získala při vzdělání, které – jak je teď už přesvědčená – nebylo normální. Kdyby to měla k něčemu přirovnat, nejspíš by řekla, že do ní informace někdo nahrál jako do počítače. Je to vůbec možné? Nejspíš ne. Rychle zakroutí hlavou, teď se musí soustředit na přítomný okamžik a realitu, byť není o nic pravděpodobnější než nějaký experiment, při kterém by do ní kdosi nahrál data.

Giorgio se usměje. „Právě tak. Je trochu jiná než naše, a navíc mravenci neumí příliš dobře italsky, ale naši předci jejich jazyk vcelku jednoduše rozluštili… Ale kde jsem to skončil?“

„Uklizením mravenců před nežádoucí pozorností,“ připomene mu.

„Správně, díky. Zkrátka město se muselo mravenců zbavit. Padlo rozhodnutí schovat je pod zem a město mělo zase klid. Tedy dokud s rozmachem moderního turismu nezačaly přijíždět davy lidí kvůli té šikmé věži.“

„Tu má na svědomí taky Ďábel?“ ušklíbne se Nela, sama překvapena tím, jak málo už ji přítomnost obřích mravenců vyvádí z míry.

„Nemyslím si,“ pokrčí Giorgio rameny. „Ale nedivil bych se ničemu.“ Pak se odmlčí.

„Má tvůj příběh taky nějakou pointu?“ zeptá se netrpělivě Nela, když mlčení mezi nimi trvá až příliš dlouho.

„Samozřejmě,“ pokývá Giorgio hlavou. Jeden z obřích mravenců nedaleko se skácí ze židle. Nela se instinktivně ohlédne. Je mrtvý? Než se ale stačí zeptat, u ležícího členovce už stojí kavárník, pomáhá mu zpět na stoličku a vykládá cosi o tom, že jemu už nenalije. Když na to mravenec reaguje zuřivým zaklapáním kusadel, člověk prohodí něco ve smyslu „tak ale jen ředěný“ a pak ho přes kusadla jemně pohladí. Zdá se, že to tvora uklidnilo.

„Ukázalo se, že podobných tvorů žije pod celou Itálií víc,“ pokračuje Giorgio, scénu u nedalekého stolu jako by ani nezaznamenal.

„Víc mravenců?“ pozvedne dívka obočí.

„Ne, mravenců ne. Mravence máme jen tady, pokud vím. Ale třeba pod Veronou žijí obří škeble – moje sestřenice se o ně chvíli starala, potřebují pořád vyměňovat slanou vodu, jinak začnou vyvádět, kromě toho je to ale prý dost nudná brigáda… Obří slimáci zase svého času terorizovali Vatikán. Zvláštní je, že žádný z nich nepřekročil hranice do Říma, tedy alespoň po povrchu… Ostatně Řím má svých podivností taky nemálo. Když už jsme u toho, co žije pod takovým Milánem, to ani nechtěj vědět… Pod Itálií vede slušná síť tunelů, naši tvorové se občas setkávají, ale vždycky se pak vrací domů, jen jednou jsme tu měli na týden párek metrových motýlů z Neapole…“

„To je celé nějaký blbý vtip?“ Giorgiovo vyprávění jí najednou připadá celé mnohem bizarnější než skutečnost, kterou vidí všude kolem sebe.

„Vypadají jako vtip?“ rozhlédne se Ital pobaveně po lokále.

Nela se rozhodne, že ostych tady nemá žádný smysl, a vstane. Dojde ke stolu, kde kavárník pomáhal nedávno upadlému mravenci najít stabilitu na stoličce.

„Na tuhle pozor,“ zasměje se barman a pohladí si lesklou pleš, na které mu při oné nevděčné činnosti vyrašilo několik krůpějek potu. „Když vypije moc, bývá agresivní. Jinak je to hodná holka,“ dodá něžně a téměř láskyplně poplácá obří mravenčici po veliké hnědé hlavě. Nela by se vsadila, že pohyb, který tvor provedl desítky centimetrů dlouhými tykadly, měl být přikývnutí.

„Vás vůbec neděsí?“ zeptá se Nela barmana a zkoumá velké černé oči opilé mravenčice. Nic z nich ale vyčíst nedokáže.

„Ale kdepak, slečno, to je jak starat se o jakýkoli jiný zvířata. A o tyhle se staral už můj táta a před ním jeho táta a tak dál… Podnik je rodinná záležitost,“ dodá s nepřehlédnutelnou hrdostí. „Ostatně mladý pan Giorgio a jeho rodina jsou úplně stejný případ.“ Na Giorgia by se ho ráda zeptala, ale sotva otevře ústa, kavárník jí dá jasně srozumitelným gestem najevo, že o tom mluvit nebude.

Nela si připadá jako na nějakém zvláštním karnevalu. Ale pokud může soudit, mravenci jsou skuteční. Žádní do masek navlečení lidé. Vrátí se zpět a sedne si na pohodlnou polstrovanou židli.

„Jsou tyhle potvory jen v Itálii? Jinde na světě ne?“ zeptá se.

„Nevím,“ odpoví. Zdá se, že upřímně. „Jestli jsou i jinde, města si drží svoje tajemství dost pod pokličkou. Ostatně my děláme obvykle totéž, málokdo na světě ví, že hluboko pod povrchem Pisy nám nasávají tahle zlatíčka. Udržujeme kontakt s jinýma italskýma městama, proto mám přehled, kde žije co… Můj skromný názor je, že se tím Ďábel chtěl Itálii pomstít za to, jak moc byla vždycky nábožensky založená.“

„To takový Polsko taky,“ neodpustí si dívka. Ale co ona ví? Třeba žijí pod Varšavou desítky gigantických slunéček sedmitečných. A kdo ví, jestli v solných dolech Wieliczka nedaleko Krakova netahaly vozíky svého času třeba deset metrů dlouhé mnohonožky nebo něco podobně nečekaného…

„Jenže Polsko nikdy neobtékalo kolem Vatikánu,“ namítne její společník.

„Dejme tomu, že to dává nějaký smysl,“ vydechne rezignovaně. „Řekneš mi konečně, co jsi zač?“

„Obyčejný kronikář neobyčejných záležitostí města,“ na to Giorgio.

„Kronikář?“ Skoro to vykřikne. „Jak to myslíš, kronikář?“

„Tak, jak říkám. Starám se o odkaz města, zaznamenávám jeho vývoj a…“

„Já sakra vím, co je to kronikář!“ odsekne.

„Pak nerozumím tvojí otázce,“ rozhodí teatrálně rukama, jak to umí jedině Italové.

„Dobře. Dobře. Tak si to shrňme. Jsi kronikář. Podle tebe obyčejný, ale podle mě není nic míň obyčejnýho než být kronikář, co píše o vlivu obřích mravenců na město,“ odtuší, přičemž ignoruje Giorgiovu snahu ji přerušit a poopravit informace o svojí úloze. „Vytáhl jsi mě tak půl kilometru pod zem. Posedávají tu… tihle… A pořád netuším, o co tu vůbec jde.“

„A právě proto nechápu, že tě nejvíc ze všeho rozhodilo, jakému se věnuji zaměstnání,“ zamrká a mezi prsty si promne lalůček na tom uchu, které nezdobí blyštivá náušnice.

Na tom, co řekl, ovšem něco je. „Tak jo…“ Nela ztěžka vydechne. „Potřebuju na vzduch,“ vypadne z ní dřív, než si uvědomí, jakou cestu to znamená.

„Je tu i výtah,“ odpoví tiše Giorgio na nevyslovenou otázku.

Nele se točí hlava. Jako by všechno, co se odehrálo dole, byl jen divný sen. Jenže tady na povrchu jí začalo teprve docházet, čeho byla právě svědkem a jak nesmyslná celá ta situace je. Snaží se nadechnout, ale jako by někdo z nočního města odsál všechen kyslík.

Vymotala se ze dveří, zabočila vlevo, úzkou uličkou prošla na širokou silnici, málem ji přitom přejel městský autobus. Jeho troubení znělo jako zvuk doléhající k jejím uším z jiného světa. Přešla přes silnici a opřela se o nevysokou kamennou zídku oddělující od zbytku města koryto řeky Arno. Naproti na druhém břehu svítí malý gotický kostelík, nalepený skoro na nábřeží, přes nedaleký most se valí skupinka zjevně opilých Francouzů, něco na sebe vzájemně pořvávají. Nela si jich nevšímá. Nakloní se nad řeku a nasává do plic její vůni. Trochu se jí podaří se sebrat. Vůně řek je všude na světě stejná a na tom jí vždycky připadalo něco uklidňujícího. Když věci přestanou dávat smysl, stačí se nadechnout řeky. Jenže tentokrát přestaly dávat smysl o něco víc… Pak ji zarazí ještě něco zvláštního. Kde na to přišla, na to o řekách? Věděla to přece odjakživa, jak voní řeky, jenže zároveň jí pojednou připadalo, že ještě před minutou by si vůbec nedokázala představit, jak je taková řeka cítit… Jistě, v Berlíně přeběhla po mostě přes Sprévu, ale necítila její vůni, ona v té době ještě necítila nic, sotva se k životu probíraly její oči, další smysly byly utlumené. Co to znamená? Netuší. Nejspíš ji musel někdo omámit čímsi nesmírně silným, proto se chovaly všechny její smysly tak zvláštně, proto pořád spala a ze stejného důvodu si tak málo pamatuje.

Svět se dnes zdál příliš neskutečný, ale tomu se nedá divit, když se dozvíte o existenci obřích mravenců, nemyslíte? Alespoň Nela si to pomyslela, tak úvahy nad vůní řeky zahnala dřív, než se stačily nějak rozvinout.

„Chápu, že tohle není lehké vstřebat,“ ozve se za ní hlas starého muže, patřící ovšem Giorgiovi.

„Tak jo, co to mělo být za představení? Je tohle nějaký trik? Masky? Mechanický loutky? Nebo byly v kafi nějaký halucinogeny?“ vyjmenovává jednu nepravděpodobnou možnost za druhou.

Giorgio se klidně opře o zídku vedle ní. „Většina lidí by se zeptala, proč naši předci mravence prostě nevyvraždili,“ pokračuje jakoby nic.

Ona mlčí. Dýchá vzduch prosycený řekou a snaží se nepozvracet.

„Pravda je,“ pokračuje Giorgio, „že se o to pokusili. Ale brzy zjistili, že každý zavražděný velký mravenec se vrátí. Opravdu.“ Neunikne jí, že i když mluví o hmyzu – třebaže gigantickém – používá slovo vražda. „Zabili mravence, zahodili tělo. Jenže tělo bylo ráno pryč a na městskou bránu klepalo to stejné, znepokojivě živé. Asi další Ďáblův vtípek.“

„Jak… můžete… vědět,“ pomalu vyslovuje, mezi každým slovem musí polknout, aby zadržela dávení. „Že… to… byl… Ďábel?“

„Kdo jiný?“ podiví se Giorgio, jako by její otázka nedávala žádný smysl. „Kdo jiný má takovou moc a zároveň tak zvrácený smysl pro humor?“

Na tohle Nela žádnou odpověď nemá.

O půl hodiny později sedí před kavárnou. Před úplně obyčejnou kavárnou, skoro prázdnou, přestože když se jeden jen trochu vyklonil, bylo odsud vidět na šikmou věž, a tak by měl být podnik plný lidí. Jenže v tuhle pokročilou hodinu už ani tady nemají číšníci co na práci. Nela si objednala víno, Giorgio usrkává další šálek kávy.

„Proč jsi mi to všechno ukázal? Co po mně chceš?“

„Nedávno nám zemřel jeden mravenec,“ posteskne si Ital.

„Počítám, že ani oni nežijí věčně,“ odpoví Nela smířlivě. Ne že by její neklid vyprchal, jenže ten kluk u toho vypadá tak upřímně sklesle, že si nemůže pomoct.

„Ne, nejspíš ne,“ lehce se pousměje. „Jenže on neumřel přirozeně.“

„Jak u takových tvorů může někdo poznat, co je přirozená smrt?“ povytáhne obočí.

„Třeba podle toho, že hlava se nacházela v jiné místnosti než zadek a tohle obojí v jiné než kusadla. To by mohlo leccos napovědět.“

Netuší, co na to říct. Tak se raději zeptá: „A kdo to udělal? A proč?“

„Podezíráme, že někdo se rozhodl nám je vyvraždit. Proč, to přesně nevíme, ačkoli máme pár nápadů… Musel to být někdo, kdo očividně ví, jak zařídit, aby se mrtvý mravenec druhý den ráno nepoflakoval živý podél městských hradeb. Mravenci o tom bohužel nechtějí mluvit, ale od smrti jednoho z nich jsou v hrozné depresi. Jen sedí dole v kavárně a chlastají.“

„A jindy dělají co?“

„Spoustu věcí,“ mávne Giorgio rukou. „Málokdo to ví, ale bez jejich pomoci by se město už dávno zhroutilo. Před úsvitem třeba brouzdají ulicemi a vyklízí odpadky po turistech, to lidi prostě nestíhají. Mají úžasnou schopnost zmizet, když se někdo objeví jen o pár ulic dál, než zrovna jsou, takže je zatím nepotkal nikdo, kdo by je neměl vidět,“ odpoví preventivně na nevyslovenou otázku. „Ale úklid města je jen to nejmenší, za co jim můžeme být vděční…“ Dál už nepokračuje. Zdá se, že o dalším přínosu mravenců mluvit nehodlá. Nela vytuší, že by z něj nic víc na tohle téma nedostala, neptá se tedy.

„A to bych měla být já proč přesně?“

„Nechceš mi vyhrožovat?“ zopakuje pochybovačně.

„Důvěry?“

„Aha. Dobře.“