Obálka

Sára Zeithammerová

SVATÁ

Copyright © Sára Zeithammerová, 2025

ISBN 978-80-284-0743-8

Pro mámu

„Duch tratí sílu, když starost o chléb vezdejší jej tíží.“

Božena Němcová

1820–1862

„Žena muži je jako klíč od špajzu. Musí viset na
hřebíku třeba týden, ale musí být stále uchystaná.“

Anna Bourgesová

1856–1930

„Dítě, do své smrti se modli a trp za svět. Vytrpíš si
na světě a potom přijdeš ku bráně mé.“

Kristina Ringlová

1878–1957

1889

Před šibenicí, jejíž trámy pokrývá jinovatka, stojí kat. Na jeho černé buřince ulpívá sníh.

Vedle něj jeho nejstarší syn, rovněž v černém, se živýma očima, roztřesenýma rukama, odhodlán udělat dojem. Je mu osmnáct let, na bradě mu po holení zaschlo několik kapek krve a píše se, že je to teprve jeho druhá poprava. První vykonal před rokem, když jeho otce postihla srdeční slabost a přestal cítit paže, tudíž nezbývalo, než aby ho syn zastoupil a popravu provedl rukou tak jistou, že jej noviny označily za jistého nástupce.

Druhý z pomocníků je mladičký student medicíny, který práci získal náhodou, když se potkal s katem v místní hospodě. Mrtvol se prý nebál, při studiu jich ostatně již několik viděl a zlákala ho představa snadno vydělaných peněz – teď se ale na šibenici třese jako osika a choulí se do tmavomodrého svrchníku, protože nic teplejšího, ale ani tmavšího nevlastnil.

Kolem šibenice je půlkruh vojínů, loket k lokti, kníry se jim tetelí mrazem, a za nimi už se tísní diváci, mezi nimiž jsem stísněná i já, a nás všechny tísní stěny vězeňského dvora, kde ze zamřížovaných oken cel vykukují všechny ty tulačky, zlodějky, andělíčkářky a vražednice, rozechvělé úlevou, že dnes na ně nepřišla řada, přesto neschopny odtrhnout oči od smrtícího divadla.

Z nebe se snáší vločky, drobné a ostré jako skleněný prach, a mráz námi všemi lomcuje, ale držíme. Většina diváků sundala rukavice a ruce spoutala růženci, někteří zdvihají k nebi svaté obrázky. Jiní škrábají do zápisníků, které si opírají o zápěstí nebo o rameno diváka před sebou. Všichni natahují krky, jak se snaží spatřit čerstvě stlučenou šibenici v celistvosti a nahlédnout katovi do otevřeného koženého kufru, který mu leží u nohou. Já se také natahuji na špičky, i když ještě není co k vidění, a holou rukou si svírám hrdlo.

V tu ránu započne bubnování.

Ozve se zaskřípění otevírající se brány.

Krista vstoupí na dvůr v doprovodu ředitele a vězeňského duchovního. Má na sobě šaty světlé barvy, s rozepnutým límcem, šlachy na krku se jí napínají. Je zapásána do kožené šněrovačky, která jí svírá paže kolem těla. Diváci se před ní rozestupují jako moře před Mojžíšem, bubny víří, vojíni jsou v pozoru. Krista jistým krokem vystoupá k šibenici. Duchovní přiblíží krucifix a Krista k němu natáhne ústa. Zároveň s pohybem jejích rtů pozvedne několik ctitelů v publiku svaté obrázky.

Katův syn mezitím klekne na jedno koleno, sáhne Kristě pod sukně a začne jí svazovat nohy. Kdosi kousek ode mne se zasměje. To se musí výš, hochu! Odpovědí je mu však jen hrobové ticho.

Postavím se na špičky. Krista má boty nazuté naboso a promodralé nohy jí pod provazy bělají. Zatímco katův syn utahuje provazy s téměř omluvným úsměvem, student medicíny se statečným výrazem zkouší pevnost nalojované smyčky nad její hlavou. Snažím se připomenout si slova advokátova. Odsouzenec okamžitě ztrácí vědomí, kvůli těžkému uzlu na oprátce, který se při otevření propadla ihned utáhne. Odsouzenec pak visí jen několik málo minut, než přivolaný lékař konstatuje smrt. Nic neucítí. Bude to, jako by usnula.

Duchovní odtáhne krucifix od Kristiných úst, udělá jí prstem na čele křížek. Pak ji pomocníci přitáhnou na propadlo. Vsadí jí hlavu do smyčky. Jak se jí smyčka dotkla hrdla, Kristin dech ztěžkne. Padne to na ni, to vědomí, že není cesty ven. Je lapena, smyčka se stahuje, těžce se jí dýchá, paže se ve šněrovačce napnou, šlachy na krku se vyboulí, duše se možná smířila, ale tělo se brání. Pohnou se jí rty. Chce něco říct! Její hlas je však spoutaný a bubnování příliš hlasité, od úst jí začnou samou námahou odlétávat sliny. Bubny víří. Daří se mi odezírat z jejích rtů a jsou to pořád tatáž slova.

„Viděla jsem Ji!“

„Já jsem nevinná!“

Vyrazím vpřed, procpu se mezi dva muže v kabátech, jenom aby mne popadli dva vojíni a hlasité bubnování zarazilo výkřik v mých ústech. Snažím se zakousnout do dlaně, která mi svírá obličej, prokousnout černou kůži rukavice, ale nedaří se mi to, stejně jako se mi nedaří vyprostit z paží, které mne svírají, zapřu nohy o zamrzlou zem a vzepřu se vší silou, kterou v sobě mám, ale nestačí to, jejich dvě těla mne hravě přetlačí, podlomí mne v kolenou a srazí mne, šibenice zmizí z dohledu a mám před očima jen tmavou zeď všech holínek a nohavic, a když mne silou opět zvednou, je to právě včas, abych naposledy spatřila Kristinu živou tvář.

Naše oči se na vteřinu setkají. Její plíce naposledy naberou vzduch. To, co chce říct, už ale neuslyším – jenom skřípající dřevo, jak se otevírá propadlo.

A pak se nalojovaný provaz napne pod tíhou jejího padajícího těla.

Je slyšet zadušený výkřik a křupnutí, a pak nás zalije ticho.

Provaz, který je příliš krátký, zadrnčí. Kristiny nohy, svázané pevně k sobě, se propínají, ohýbají a hledají pevnou zem. Kat se synem si vyměňují poděšené pohledy, provaz je špatně vyměřen, smrt se stává nedůstojnou. Student medicíny vykročí k provazu, nejspíš ho chce odříznout, ale ředitel věznice ho zadrží.

Někdo z diváků se zaúpěním omdlévá.

Kristino tělo se mrská dál, oční bulvy protáčí se na bělma, paže se pokouší vyprostit z řemenů. Nedokážu se na to dívat, zároveň však vím, že nesmím promarnit jedinou vteřinu. Ten smrtelný zápas trvá celé hodiny a já ani jednou nemrknu, nevydechnu.

Trvá to věčnost, ale konečně, konečně tělo zápas vzdá a duše letí k nebesům.

Kolem mne pronesou dva muži jednoho žurnalistu, který během popravy omdlel.

Ke Kristě vykročí lékař a rozpárá jí předek šatů, aby zkontroloval, jestli dýchá.

A rozezní se umíráček. Duchovní pozvedne kříž. Okolostojící muži obnaží hlavy.

Vojíni mne pustí a já se před ně vysypu na zem jako balík hadrů.

Katův syn se odvrátí od těla, odpotácí se ze schodů dolů a pozvrací se. Student medicíny má na ústech kapesník a snaží se prodrat od šibenice k bráně, diváci mu však neuhýbají, žurnalisté ho chytají za rukávy, a tak zařve a prudce zamává rukama, aby mu udělali prostor. V tom výkřiku je všechna bolest světa, já však ze sebe nemůžu vydat ani hlásku. Na okamžik mne napadne, jestli jsem také nevydechla naposled. Cítím, jak mi tající sníh prosakuje spodničkami, ale nedokážu vstát.

A pak to uvidím.

Místo toho, aby diváci zamířili rovnou k východu, jdou kolem šibenice, kde stále visí Kristino tělo. Chvíli nevidím, co dělají, ale pak si toho všimnu. Vytahují z kapes zavírací nože a odřezávají ze šibenice třísky. Ty pak schovávají do kapesníků nebo mezi stránky modlitebních knížek. Nechápu, co to má znamenat. Připadá mi to jako svatokrádež, jako by si jeden po druhém ustřihávali kadeře jejích vlasů, avšak nemám sílu cokoliv říct. Dokud se dvůr nevyprázdní a Kristu nezačnou sundávat do rakve, nejsem schopna ani vstát ze země.

Doufala jsem, že bude vypadat, jako by spala. Bude to, jako by usnula. Obličej má ale v posmrtné křeči, oči má dokořán, krk přeražený doleva. Roztřesenou rukou se natáhnu a dotknu jejích vlasů, jejích pootevřených úst.

Před očima stále vidím její padající tělo. Nic z toho, v co jsem v hloubi duše doufala, se nestalo. Nebesa se neotevřela, bílá holubice se nerozletěla. Žádný zázrak se nestal. Zemřela jako člověk z masa a krve. Není zázračná, není svatá, jenom děvče, které se nestihlo dožít třiadvaceti let.

Víko rakve se zaklapne, je natřené na černo a je na něm namalován bílý kříž. Dozorci rakev zvednou a odnáší ji pryč. A já ji doprovázím tak dlouho, co mne jen nohy unesou, s prsty dotýkajícími se zavřeného víka.

Viděla jsem Ji. Opravdu, Kristo?

Já jsem nevinná. Jsi, dcero moje?

1881

Začalo to v létě.

V hospodě se nedalo dýchat, měly jsem blůzy vyhrnuté do podpaží, studené namočené hadry za krkem, okna otevřená dokořán. Všem se nám vlasy lepily na krk a nadávaly jsme, že zrovna dnes nepřišel holič, jemuž jsem obvykle dovolila stříhat u jednoho ze stolů pod podmínkou, že si každý z jeho zákazníků koupí alespoň jednu skleničku.

Hospodu, do níž jsem se narodila, jsem milovala. Vonělo to tu dřevem, pivem a nastrouhaným mýdlem, které se spolu s ostříhanými vlasy zachytávalo do spár mezi prkny. Stěny byly bíle omítnuté a pokryté svatými obrázky, za jejichž rámečky jsem v létě zastrkávala sušené květiny a v zimě větvičky borovic. Dotek ženské ručky, jak by řekl můj muž. Podobně jsem si dávala záležet i na ubrusech, které pokrývaly těch osm dřevěných stolů, které v místnosti byly. Kdysi bývaly bílé, neustálým praním a používáním však zežloutly, ale já se vždycky hrbila nad každou dírkou, každou utrženou krajkou, každou skvrnou od omáčky nebo od piva.

Kachlová kamna byla smaragdově zelená, pult s pípou naleštěný tak, že ho člověk mohl málem používat místo zrcadla, za ním dvě řady skla a nad nimi dva portréty, jeden císařpána a druhý císařovny na koni. Od výčepu se chodilo do kuchyně, z kuchyně do světnice nebo do dvora, kde bývala svého času stáj, teď v ní však byla jenom hromada dřeva a slepice.

Bylo mi tehdy pětatřicet let a toho léta jsem byla pátým rokem vdovou. V hospodě jsme po smrti mého muže žily a pracovaly tři, já, moje první a jediná dcera a Anežka, sirotek a posluha. Dceřino jméno psali různě, Kristina, Kristýna, Kristína, ale nikdo jí neřekl jinak než Krista. Onoho osudného dne jsem ji vyslala s odřenou bandaskou a vykasanou sukní do lesa, aby nasbírala borůvky.

Děvče šlo do lesa, jako každý den, psali.

Ale v šestnácti letech už to nebylo žádné děvče. Dokončila školu s vynikajícími známkami, chytřejší a pohotovější ženštinu by člověk pohledal, do školy však chodila nerada, slabomyslná, obličej měla ještě dětský, nevinná, ale tělo dospělé, necudná, měla tmavé vlasy, krásné, dlouhé a bohatě nakadeřené jako císařovna, dáma, husté obočí, ještě hustší řasy, pod nosem jemný knírek a byla pomalu vyšší než já, mužná.

Už v pěti letech jsem ji postavila na štokrle v kuchyni a dala jí do ruky ostrý nůž, aby porcovala, ochotná, v osmi letech dostala do ruky sekeru, aby na dvoře štípala třísky do kamen, neurvalá, v deseti letech byla schopna rukou jistou zlomit kuřeti vaz, vykrvit jej a oškubat, stejně tak vzít do ruky váleček, klepnout jím rybu po hlavě, chytit ji pod skřelemi a vyhrábnout vnitřnosti. Krvelačná. Mnohé se toho o ní napsalo a mnohé ještě napíše. Ke každému dni přistupovala s vervou, kterou jí mohl kdekdo závidět.

Stejně jako mně se jí hnusilo, že dřeme v hospodě, která nám padá na hlavu. A že k nám chodí akorát tak Stehlík a jeho dřevaři, co ji už jako dítě chytali za zavazování u zástěry a smáli se, když se jí nedařilo vytrhnout.

Stehlík ten den seděl na pivu uvnitř. Pil u mne zadarmo, a ještě jsem mu každého prvního splácela dluh, a tak se mohl roztahovat. Byl o nějakých deset patnáct let starší než já, když jsem byla dítě, on už se začal otáčet za ženami. Měl pro ně slabost a milostivě jim dovoloval, aby mu do lesa chodily na borůvky, sbíraly houby, nasekávaly klestí, ale nikdy se neoženil. Do lesa ani na pilu moc nechodil, po smrti matky mu byl dům na náměstí příliš velký, a tak sedával u mne, pil jedno pivo za druhým, a když si k němu jednou za čas někdo přisedl, zval na něco ostřejšího. Alkoholu podléhal snadno a sváděl na něj všechny nepřístojnosti, kterých se pod jeho vlivem dopouštěl. Čím víc toho vypil, tím víc po mně toužil. Věděla jsem, že se jednou propije k okamžiku, kdy si mne vezme násilím. Neskutečně se mi hnusil, chováním i vzhledem. Měl jizvy po neštovicích, které se pokoušel zakrýt velkým vousem, světlé oči a k tomu slimáčí dotek, slizký, na mé kůži ulpívající, ze kterého jsem se musela vždycky násilím oklepat. Nezřídka zůstával do noci, a to i když ostatní hosté odešli, a nejspíš očekával, že přijde den, kdy ho nevyprovodím ze dveří, ale doprovodím na lože. Neustále se vracel a jeho dřevaři také, chlapi jako hory, kteří měli vždy sucho v krku. Kdyby nebylo jejich útraty, nebylo by jistoty.

Cítila jsem hrůzu, že mne má v hrsti muž, kterého jsem si nikdy nevážila.

Musela jsem být opatrná. Pořád jsem se na něj usmívala, občas se nahnula a lehce se ho dotkla, občas si povolila uzel vlasů, občas navlhčila rty, nechala ho, aby se o mne otřel kolenem či paží, a hned zas pružně uhýbala.

Stehlík byl navíc za ty roky jediný, kdo mi nabídl sňatek. Sice v opilosti, ale upřímně. Asi takhle: „Lojzičko, nenapadlo tě někdy, že by ses za mne provdala?“

A ten den, kdy šla Krista sama do lesa, jsem zas jednou uvažovala, že bych jeho nabídku přijala.

Přes to všechno, co se přihodilo, přes chátrající podnik i špatnou pověst, jsem byla stále mladá vdova. Nevdat se znovu by bylo plýtvání. Nakonec se vdá každá. A já jsem byla vždycky pohlednější než každá.

Do sňatku mne krom mladého, osamělého těla nutila i účetní kniha.

Naší obcí skoro nikdo neprojížděl, ze stálých hostů se sice vymáčkl nějaký ten peníz, ale na splátky to sotva stačilo, krom toho se mi vršily neproplacené účty za alkohol. Kdybych tak mohla uspořádat nějakou pořádnou pitku, častěji než o svátcích, vydělala bych a konečně snad našla cestu ven.

Ovšem jeden pohled na hospodu stačil, abych celý ten nápad zavrhla. I kdybych přichystala královské pohoštění, prkna v podlaze byla zašlá, roztřepená na okrajích, s plísní objevující se u podlahy a plazící se vzhůru k okenním rámům. V zimě stálo pěkný peníz celou světnici vytopit, při oblevě do baráku teklo a dříve bílé stěny získaly nažloutlý, krupičkovatý nádech. V létě vylézaly zpod neutěsněných trámů u stropu mravenci. Kdykoliv zapršelo a stěny zvlhly, trpěla jsem ustavičným kašlem, a kdykoliv jsem otevřela účetní knihu, vyskákala mi na krku vyrážka. Plazila jsem se po kolenou a stěny seškrabovala, lezla po výškách a snažila se utěsnit každou skulinku, ale bylo mi jasné, že hospoda stejně jako já neúprosně stárne.

Potřebovala jsem peníze, ale ty nebyly v dohledu, a já začala ztrácet naději, že se kdy objeví.

Ten den jsem nesla Stehlíkovi už čtvrté pivo. Po páteři mi tekla krůpěj potu, pod sukněmi se mi napínaly svaly. Stehlík měl vyhrnuté rukávy košile a četl noviny. Zvedl ke mně oči. Viděla jsem, jak modré má duhovky a jak krvavá bělma.

Pokládala jsem před něj sklenici zrovna ve chvíli, kdy do světnice vtrhla Krista.

Vypadala příšerně.

Měla bílý obličej a ruce zamazané od borůvek, fialové na špičkách a červené v dlaních. Podobné skvrny měla i na šatech, na kolenou.

Natáhla jsem k ní ruku, ale v tom okamžiku se jí protočily oči až na bělma a sesula se na zem, jako by ji podťali.

Probrala se, jen co jsem se jí dotkla. Obličej měla zasněný, víčka se jí třásla. Stehlík se vykláněl zpoza stolu, ptal se, jestli má volat doktora. Anežka vyběhla z kuchyně, padla vedle Kristy na kolena a pokoušela se ji křísit studenou vodou, která jí kapala z cípu promočené zástěry.

„Kristo? Kristino, co se stalo? Co je s tebou? Udělal ti někdo něco?“

Krista zavřela oči a rozklepala se. Na čele jí vyrazil pot. Začala děsivě úpět. Popadla jsem ji za ramena, začala s ní třást, a nakonec mi nezbývalo než jí dát dvě rány, jednu na každou tvář, jak jsem to dělala, když byla neposlušná. Jen co rány dopadly, hlava jí klesla na parket a byla jako zabitá.

Anežka se jemně dotkla jejích vlasů. Krista rozevřela oči a řekla to, co po ní pak celé roky opakovaly všechny noviny v zemi.

„Viděla jsem Ji.“

Naklonila jsem se k ní. „Cos viděla, Kristo?“

„Slovo boží,“ zašeptala.

S Anežkou jsme Kristu dotáhly z kuchyně, kde jsme ji donutily, aby se pořádně napila studené vody. Anežka se jí snažila přiložit na čelo studený obklad. Já se mezitím pokoušela vystrnadit zvědavého Stehlíka z kuchyně. A Krista pořád dokola opakovala, že Ji viděla.

„Viděla jsem krásnou paní,“ vykládala. „V šedých šatech.“

„Kdes ji viděla?“

„Měla černé vlasy, obličej jako mrtvola…“

„Kdes viděla tu paní, Kristo?“

„Nahoře v lese. U pramene.“

„V lese žádný pramen přece není, Kristo, co to povídáš?“ řekla Anežka a mnula jí kolena.

„Co to bylo za paní? Ty ji znáš?“ zeptala jsem se, ruce v bok. Prsa se mi svírala úzkostí, pocitem, který jsem znala a který jsem nenáviděla. „To máš z toho, že se ulíváš z povinností. Ještě se napiješ a pak půjdeš něco dělat.“

Krista se na mne tupě usmála. Obklad jí sklouzl z čela a rozplácl se na zemi. Jak se pro něj sklonila, všimla jsem si, že její pohyby v sobě nemají obvyklou prudkost. Byla celá vláčná, dokonce i její hlas byl jiný.

„Kristo, jestli tohle někdo uslyší, budou si o tobě myslet, že ses zbláznila. Co je s tebou? Děvče, tak mluv!“

Cítila jsem na sobě Anežčin vyděšený pohled.

„Viděla jsem Ji,“ zamumlala a zakryla si oči ledovým obkladem.

Přenesly jsme ji do postele, kde pak dlouho do noci pořád dokola vykládala o tom, co v lese viděla. Paní v šedých šatech, s černými vlasy, s kůží jako vosk. Krista tvrdila, že upadla a chtěla prchnout, jako zvíře. Tak strašně se bála, že ani vstát nedokázala, ale ta žena ji prý oslovila.

Pozdrav Pánbůh, řekla jí. Pozdrav Pánbůh!

Poslouchala jsem, jak se Anežka šeptem vyptává, čí to byl hlas, jestli ta tvář Kristě někoho nepřipomněla. Nemohla se zjevit jen tak z ničeho, přeludy z horka přece nemají tváře. Krista ale jen vrtěla hlavou, dech se jí trhal, jako by plakala.

Pak ale řekla něco, co mi tane v mysli ještě teď.

„Ta paní se vznášela nad zemí.“

Druhý den jsem vstala o hodinu dřív, abych se šla podívat do lesa. Bála jsem se, ale věděla jsem, že jít musím.

Z hospody je to chvilka, pokud má člověk pevné nohy a silné plíce. Celá naše obec je v dolíku. Do lesa vede cesta právě tak široká na dřevařský povoz, která zůstávala vždy schůdná, ale místo, kam Krista chodívala na borůvky, bylo hluboko v lese a vedla k němu stezička, kterou člověk musel dobře znát.

Ráno bylo chladno, chůze mne však rychle zahřála. Les se kolem mne v slabém světle černal borůvčím. Dívala jsem se pod nohy, jestli nenajdu bandasku, kterou Krista nedonesla domů, a pak zas zvedala pohled do korun stromů, kde jsem hledala oběšence. Nedovedla jsem si jinak vysvětlit Kristina slova o ženě vznášející se nad zemí.

Abych přehlušila ticho lesa, začala jsem se nahlas modlit. Má drahá matko, svatosvatá Bohorodičko. Moje bílá košile svítila do šera, černé myšlenky svíraly mi hruď. Modlila jsem se dál, do netečného ševelení větví a probouzející se lesní zvěře.

Přišla jsem na místo, kde se obyčejně Krista zastavovala, aby naplnila bandasku, keře tu bývaly zcela obsypané. Teď bylo místo zcela nedotčené. Zaklonila jsem hlavu, modlitbu stále na rtech, s prsty v prohlubni mezi klíčními kostmi, kde kdysi mnoho let spočíval krucifix, který před lety padl do rukou překupníkovi.

Žádná paní, žádný oběšenec.

Chtěla jsem se vydat zpět dolů po svahu a nabrat dech, když vtom jsem zaslechla, jak za mnou praskla větévka.

Pocítila jsem v zádech podivný chlad, jako by mne z lesa někdo pozoroval. Sebrala jsem odvahu a otočila se. Mhouřila jsem oči ve strachu, že spatřím něco hrozného, ale neviděla jsem nic než stromy.

Udělala jsem krok směrem, kterým jsem onoho pozorovatele tušila, a zakopla o bandasku. Po stromě vyběhla veverka. Ale jinak tam nebyla živá duše.

To ráno jsem chtěla uložit Kristě nějakou těžší práci, při které bych ji měla na očích, ale když jsem z ní stáhla peřinu a spatřila její vyčerpání, rozhodla jsem se, že ji výjimečně nechám spát. Nasypala jsem slepicím, nanosila vodu, upekla chleba, vymetla a vyvětrala jídelnu. Práce mi na chvíli dala zapomenout na to, co se stalo, ale když odbila jedenáctá, rozhodla jsem se, že půjdu Kristu vzbudit. Peřina však byla odkopaná a Krista byla pryč.

Vešla jsem do kuchyně, ale tam byla jen Anežka. Nohy opřené o škopek, pročítala si v novinách inzeráty. Měla mokrý obličej, hrdlo a vlasy, nejspíš se před chvílí opláchla venku u pumpy. Proud vlasů jí tekl po staré modré haleně, kterou nosila na práci. Nejspíš si umyla i nohy, protože měla šlapky čisťoučké a růžovoučké, jako dítě, které se ještě nenaučilo chodit.

Ale stejně jako Krista už nebyla žádné dítě, už jí táhlo na patnáct, každých pár týdnů si stěžovala na bolesti měsíčního běhu a každým dnem mi víc a víc připomínala svou matku.

Byla do novin tak zabraná, že mne neslyšela přicházet. Musela jsem jí vytrhnout stránky z rukou. Vychutnala jsem si její vykulené oči i jak se přikrčila, jako by očekávala ránu, ačkoliv už dlouho žádnou nedostala.

„Kde máš Kristu?“

Anežka se zmateně rozhlédla. Viděla bublající hrnec na kamnech, zmačkané noviny v mých dlaních, převržený krajáč v dokořán otevřených zadních dveřích. Než stačila cokoliv odpovědět, rvala jsem ze sebe zástěru a běžela ven.

Krista klečela na mýtině na kolenou, na hlavu jí dopadalo sluneční světlo, paprsky se jí odrážely od rovné bílé pěšinky. Kdesi v dálce se ozývaly kostelní zvony. Odbíjelo poledne. Kolem ní se rozprostíral mech a vonělo jehličí.

Pohled na dceru mne nefalšovaně dojal.

V té chvíli jsem měla strach, že kdybych jí poklepala na rameno, poruším tím něco výjimečného, co se stane jen jednou za sto let. Ale zvony přestaly odbíjet, srdce se mi ztišilo a já jí zatřásla ramenem.

Obrátila ke mně obličej, a ten mi najednou připadal cizí. Jak klečela a já se na ni dívala shora, vypadala daleko půvabněji, než jsem ji znala.

„Kristo...“ odhodlala jsem se. „Kristinko, pojď sem…“

Krista mírně zavrtěla hlavou. „Paní mi řekla, že se mám vracet každý den, na stejné místo, o stejné hodině.“

„Tak té paní řekni...“ opáčila jsem s nastavenou rukou, abych Kristě pomohla vstát, ale ona se ke mně otočila zády a začala odříkávat otčenáš. Pozorovat modlící se dceru mi v tu chvíli připadalo zvláštně nepatřičné, ačkoliv jsem ji musela se sepjatýma rukama a skloněnou hlavou vidět nejmíň tisíckrát. Zkusila jsem to znovu: „Řekni té paní, že vysedávání v lese nás neuživí. Máš být dole, nosit na stůl k obědu. Rozluč se a pojď.“

Krista se ještě pár chvil nerušeně modlila, aniž by mne vnímala. Já se zběsile rozhlížela a bojovala s nutkáním s Kristou zatřást, přetrhnout to neviditelné pouto mezi ní a tím, co vidí. Ale podivnost celého toho okamžiku zarazil mou ruku. Les dýchal spolu se mnou. Pokoušela jsem se v jeho útrobách najít to, co Krista vidí, ale ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, nic skutečného jsem neviděla – a ani necítila.

Něžně jsem se dotkla Kristina ramene. „Kristino. Prosím.“

Konečně přiložila ústa ke kloubům prstů a vstala. Postrčila jsem ji před sebe, postavila se za ní, aby se neohlížela přes rameno. Sama jsem se ale neudržela a s přivřenýma očima se podívala mezi stromy. Ale neměla jsem se čeho bát.

Byly jsme v lese zcela samy.

Další den byla neděle a já konečně věděla, co dělat. Přivstala jsem si, abych si vyleštila boty a připravila lepší šaty, svatební i smuteční. Krista mne nechala, abych jí zapletla vlasy, jako každou neděli. Dotýkala jsem se její hlavy a přemýšlela, co se odehrává uvnitř. Byly doby, kdy jsem si myslela, že to vím. Dýchala jsem ale volně. Měla jsem totiž plán!

Anežka si oblékla šaty, z nichž Krista už před lety vyrostla a které teď platily za její lepší, a sama si zapletla cop, a ten pak složila pod šátek. I se zakrytými vlasy bylo patrné, že roste do krásy. Nedávala to však nijak na odiv, věděla, že to není její zásluha.

Cestou do kostela jsme natrhaly kvítí u cesty a položily je na hroby. Mých rodičů, mých dětí a mého muže.

Věděla jsem, že pokud se rozkřikne, že Krista v lese něco viděla, dostaneme se opět do řečí. Zažila jsem to na vlastní kůži, když mi před lety zemřel muž. Viděli jste ji, on to s ní prostě nevydržel, viděli jste ji, jak se natřásala před každým, jak mu nasazovala parohy. Ještě teď jsem občas pocítila bodnutí nějakého slova, které zabolelo víc, než jsem čekala.

Na první mši po smrti muže to v kostele hučelo jak v úle a každé slovo bolelo víc než tisíc žihadel. Jak se tady vůbec mohla ukázat? To nemá žádný stud? Musela jsem vyběhnout ven a utíkat, dokud mne nohy nesly, a ten tlak na prsou byl tak příšerný, že jsem si roztrhla halenu, abych se mohla zhluboka nadechnout, a rozervala bych si i vlastní kůži, kdybych si tak ulevila. Viděli jste ji? Není jí hanba? Přestaly jsme na mše na čas chodit, a to zavdalo dalším řečem.

Nechtěla jsem, aby Kristu stihlo něco podobného, musela si toho na svůj útlý věk beztak vytrpět už dost.

Kostel se nad naší obcí tyčí. Je žlutý a tlustý jako bolák. V té době měl nový kabát, zatímco se fasády ostatních domů odlupovaly v nebezpečně velkých plátech. Jednou, když jsem byla na cestě do lékárny, odloupl se z fasády obrovský kus zdiva a rozletěl se jen kousek ode mne na několik kusů. Leknutím jsem vtrhla do nejbližšího krámu a křičela na prodavače, že s tím musí něco udělat, nebo že ta omítka příště někoho zabije, on na mne s povzdechem zazíral a pak se vytratil do zadního traktu obchodu.

Vztek se rozplynul až u lékárníka, když jsem lovila těch pár drobných na mast, kterou jsem pak cestou domů chovala na prsou jako zlatý medailonek a vyhýbala se místům, kde déšť a sníh rozemlel silnici, prohlížela vytržené plaňky v plotech, břečťan obrůstající vymlácené skleníky, mech plazící se po těch několika místních sochách svatých, kteří vypadali, že se od té všeobjímající zkázy znechuceně odvracejí. Peníze tu neměl skoro nikdo a ti, kteří je měli, se o ně nikdy nedělili.

Kolem chudého náměstí se tísnila budova úřadu, školy, pár krámků s vyhaslými výkladními skříněmi a slavná hospoda. Ve svahu jsou rozházené chalupy, z nichž schází každý den muži na pilu.

Není divu, že sem nikdo nejezdí – není zde práce, ani půvab.

Jediný kostel vypadá trochu k světu. Vévodí mu socha Panny Marie, kterou v minulém století věnovala kostelu projíždějící hraběnka. Soše už se nicméně odlupovala modrá z roucha a odhalovala zašedlý kámen, takže působila špinavě, a v obličeji barva vybledla natolik, že svatá zdálky vypadala, jako by jí někdo ulomil nos.

Lavice byly nové, z hrubého, nelakovaného dřeva, z něhož děti během bohoslužby odlupovaly třísky.

První tři lavice na sobě měly podušky a seděli v nich starosta Ticháček s chotí, doktor Kalista s dětmi, majitel pily Stehlík s kocovinou. Mně s Kristou a Anežkou náležela místa zcela vzadu, kam jsme si bez většího vzdoru po smrti mého muže odsedly, abychom nebyly nikomu na očích.

A mši sloužil otec Langer, který mi udělal ze života peklo.

Viděli jste ji, i za farářem běhala.

První, co se ke mně o Augustinovi Langerovi doneslo, bylo, že prý je ho na kněze škoda. Byla jsem tehdy vdaná, ale ohlédnout se za jinými mi ještě nikdo nezakázal. V obci se nové tváře objevovaly pomálu, a i proto jsem se těšila, až ho poznám osobně.

O to větší bylo moje zklamání, když jsem ho viděla poprvé. Bylo mu určitě čtyřicet, snad i víc, měl už prořídlé vlasy, na nose cvikr, který si přímo žádal o to, aby mu ho někdo pádnou ranou shodil z obličeje, a pod černou látkou hábitu se mu kulatilo bříško. Čekala jsem málem archanděla a zatím k nám byl seslán takovýhle úředníček.

První rok u nás protrpěl. V létě jsem ho potkávala, jak není s to vyjít do kopce, aniž by se zastavil a předstíral zájem o krajinu. V zimě zase na smrt onemocněl a dušoval se, že je to jeho poslední hodinka. Muži ho pomlouvali a ženy ztrácely zájem. Nešlo se mu neposmívat.

Přesto jsem k němu pocítila obdiv, když na jaře vstal a začal každý den podnikat něco, čemu říkal zdravotní procházky. Vyrážel z fary nahoru do kopce, prošel lesem a kolem pily, přes náměstí zpátky na faru. Místní, jichž se možná předtím trochu bál, si začal svým odhodláním získávat. Jak sílil a upevnil si zdraví, jeho pohyby byly plné odhodlání a hlas měl jako zvon. Jednou, když procházel kolem hospody, jsem mu nabídla pohárek vody a tím začalo naše přátelství.

Každý den prošel pozdě odpoledne dveřmi, setřásl z kabátu sníh či oklepal kapky deště, otřel si sklíčka brýlí, posadil se ke svému stolu a já mu nalila skleničku. Nevysedával, ale pití si vychutnával, a jen co dopil, zaplatil, poděkoval a odešel. Obsluhovala jsem ho ráda a byl to jediný host, ke kterému jsem si s radostí přisedávala. Cítila jsem, že mu zpříjemňuji den a jeho přátelský zájem mne těšil. Jeho místo u stolu bývalo vždy prázdné, než do něj sám usedl, a v kuchyni měl vlastní pohárek z modrého broušeného skla.

Byla jsem první, komu ukázal návrh jesliček, které se rozhodl na svátky vyřezat. Dokonce vyrobil a natřel malého andělíčka s pokladničkou v náručí, jemuž se rozkývala hlavička, kdykoliv do truhličky někdo vhodil minci na opravu kostela. Žádal mne o pomoc se zahradou, a ačkoliv jsem o zelenině nevěděla nic víc než ostatní ženské, byla jsem to já, kdo mu pomáhal se sazenicemi a s plením. Můj muž mi nikdy návštěvy fary nezakazoval.

„Co bych byl za chlapa, abych žárlil na faráře,“ poznamenal, když jsem se vracela pozdě, s hlínou za nehty a s úsměvem ve tváři.

Langera jsem si nesmírně vážila. Cenila jsem si odstupu, který ke mně zachovával, ale jenž nepostrádal vřelost. Před manželem, který mi neváhal připomenout mou omezenost, jsem si musela odjakživa dávat pozor na jazyk, před ostatními muži jsem se taky držela zkrátka, ale před Langerem nikoliv. Nehrozila mi žádná hrubost nebo posměch. Mluvili jsme spolu jako rovný s rovným. Neváhám to nazvat přátelstvím, ani teď, po všech těch letech. Už nedokážu říct, o čem jsme celé ty hodiny dokázali mluvit, jen vím, že ty hodiny utíkaly, jako by šlo o vteřiny.

I proto jsem těžce nesla, když se začal odtahovat. Bylo to v době, kdy jsem naposledy otěhotněla. První měsíce byly plné napětí i zájmu od muže, který si dával záležet, abych se příliš nenamáhala. Ve strachu o nenarozené dítě, ať je to syn, prosím, konečně syn, jsem na sebe byla přespříliš opatrná, chodila jsem pomalu a vzpřímeně, jako bych byla pohár naplněný po okraj. A ve své úzkostlivosti jsem si uvědomila, že se mi stýská po našich rozhovorech, a uvědomila si, že Langer nezasedl za svůj stůl v hospodě už několik měsíců. Připadalo mi to jako celá věčnost! Komu jinému bych se ale mohla svěřit se všemi těmi strachy? Mému muži určitě ne.

Na mších jsem si ale začala všímat Langerova odstupu. Na pozdrav odpovídal nejdříve se sebezapřením, a nakonec přestal odpovídat úplně.

Několikrát jsem za ním kajícně přišla, přinesla koláč nebo nabídla pomoc se zahradou, ale ani jednou mne nepřijal. Trápilo mne to, protože jsem nevěděla, čím jsem ho zapudila. Když se mi narodil František, docházet jsem za ním přestala úplně, protože jsem měla plné ruce novorozeného syna.

Po Františkově smrti mi Langer nenabídl ani slovo útěchy. Po smrti mého muže naše vztahy zhořkly natolik, že jsem několik týdnů nedokázala překročit práh kostela. Převracela jsem v hlavě všechny společné okamžiky, hledala v nich stopu, která by mi pomohla pochopit, čím jsem se mu zošklivila. Čím déle jsem se ale těmi vzpomínkami přebírala, tím nečitelnějšími se staly, a nakonec jsem si nebyla jista, co byla pravda a co výmysl. Jasné mi bylo jen to, že mne opustil ve chvíli, kdy jsem ho nejvíce potřebovala. Zařekla jsem se tedy, že s ním už ani slovo
nepromluvím.

Obyčejně jsem z kostela spěchala, abych otevřela a stihla všechny, kterým při mši vyprahlo. Nejlépe si člověk stěžoval na horko a na drahotu, když si lacino koupil něco studeného. Teď jsem ale schválně vyčkávala. Kristu a Anežku jsem poslala napřed a prodlévala v lavici. Bála jsem se, protože jsem se chystala porušit slovo, které jsem sama sobě dala – tedy že s Langerem už jaktěživa nepromluvím.

Potěšilo mne proto, že vypadal, že se mne lekl, když jsem k němu zpříma přišla a oslovila ho.

„Potřebuju vědět, jestli jste ve škole na hodinách katechismu někdy mluvil o nějaké ženě, která se vznáší nad zemí,“ vysypala jsem ze sebe a schovala si roztřesené ruce za záda. Roky jsem se mu nezadívala zpříma do očí. „Nejspíš jsem ten příběh někde četla, ale nemůžu si vzpomenout.“

Koutek úst se mu pobaveně zdvihl. „Ty a četla?“

Obyčejně by mne taková poznámka rozpálila, ale teď jsem ji přešla s chladem. Langer se pod mým pohledem ošil a smiloval se.

„Určitě jsme mluvili o různých zjeveních a zázracích, to ano.“

„A co s nimi?“

„Že se jimi nemáme nechat zmást, neboť mají často úplně jednoduché vysvětlení. Jako chlapec jsem jednou viděl sochu Matky Boží, která údajně ronila slzy. A já je viděl,“ sáhl si přitom pod jedno oko, přejel prstem až k bradě a ruce pak zase spojil. „Dlouhé proudy slz kanuly jí k lemu roucha, kde se tvořily loužičky. Ten pláč nešel zastavit a nikdo nevěděl, proč se tak děje. Nakonec se zjistilo, že se jen v kapli na soše srážel vlhký vzduch. Pouhý přírodní úkaz. Žádný zázrak.“

„Takže nic o vznášení jste neprobírali?“

„Já dětem nevyprávím pohádky…“

„Něco o nějaké světici? Prameni?“ nenechala jsem se odradit. Vzpomněla jsem si totiž, že Krista mluvila o prameni, ačkoliv v lese žádný nebyl.

„Tak napadá mne například příběh o pasačce z Lurd…“

„Z čeho?“

„Z francouzských Lurd. To je všeobecně mezi dětmi, hlavně mezi děvčaty, hodně oblíbený příběh.“

„Neznám.“

„Je v letošním mariánském kalendáři, měla bys ho znát.“

Zalhala jsem, že si ten příběh matně vybavuji, a požádala ho, aby mi jej převyprávěl. Bylo na něm vidět, že se mnou mluví jen s velkou nevolí, ale příležitosti poučit mne neodolal. Napětí ve mně trochu povolilo. Všichni muži jsou nakonec úplně stejní.

„Pasačce Bernadettě se zjevila Matka Boží. Krásná, maličká, vycházela z ní bílá záře…“

„Měla černé vlasy? Šedé šaty?“

„Bílé. S modrými stuhami a zlatými růžemi.“

„A vznášela se?“

„To nevím, přiznám se.“

„A co po té pasačce Matka Boží chtěla?“

„Chtěla, aby byl na místě zjevení vystavěn chrám. Na místě, kde tekl onen léčivý pramen. A byl! Dnes tam denně přichází tisíce lidí, aby se pomodlili za své zdraví, a odchází uzdraveni… Aloisie, ty se usmíváš.“

Usmívala jsem se, protože se mi v ten okamžik strašně ulevilo. Šedé šaty, nebo bílé, co na tom sešlo, podobností tam bylo víc než dost. Tak jako si Anežka hrála v dětství na nevěstu, se strženou krajkovou záclonou na hlavě, si teď Krista hrála na svou oblíbenou světici. Sice už dávno nebyla dítětem, ale ze všech možností, co se stalo, které se mi honily hlavou, byla dětská hra zdaleka tou nejpřijatelnější.

Než mohl Langer pokračovat v poučování, rychle jsem mu poděkovala, že mi osvěžil paměť, a celou cestu domů téměř běžela, aniž bych se ohlédla.

Doma mne však čekalo překvapení. Okenice byly zavřené a dveře zamčené. A co víc, nikdo nečekal na prahu, nikdo se nesnažil doklepat. Byl sice čas nedělního oběda, ale nepamatovala jsem neděli, kdy by u nás nebyla ani noha. Nebyla jsem pryč tak dlouho a ani nebylo takové horko, aby všem pijákům došla trpělivost, ale především –
vůbec nemělo být zamčeno.

Ve chvíli, kdy jsem si odemkla náhradním klíčem a ujistila se, že uvnitř opravdu nikdo není a že je plotna studená, se rozezněly zvony. Poledne. Všechny lepší rodiny sedaly k obědu. Nabrala jsem do plic dech a vyrazila k lesu.

Tam Krista klečela ve svých svátečních šatech na jehličí a obličej měla obrácený ke slunci. Tentokrát však nebyla sama. Stál za ní učitel Josef Gothard, v botách špinavých od těžkého výstupu, sako přehozené přes rameno, košili mokrou na zádech.

S Gothardem jsme se znali léta. Byl starý jako já, ale hladké čelo a zdravé zuby ho činily mladším. Byl všeobecně oblíbený učitel, hrál na housle a na harmonium, nevycházel bez knížky v kapse kabátu, a alespoň dvakrát do roka nazkoušel s dětmi představení. A co víc, od smrti manžela se ke mně jako jeden z mála neotáčel na veřejnosti zády. Nebylo zimy, kdy by mi nepřišel z dobré vůle naštípat dříví, nebo svátku, kdy by neměl pro mne, pro Kristu nebo pro Anežku nějaký drobný dárek. Přišel tím do řečí, ale odradit se nenechal. I z tohoto důvodu jsem si ho vždy nesmírně vážila. Gothard teď stál v pruhu slunečního světla, ruku měl napřaženou, jako by se chtěl Kristy dotknout, ale zároveň se bál, že ji vyplaší, jako nějakého vzácného motýla.

Moje hlasité oddechování a sténání, jak jsem se zlomila v pase, obřadnost onoho okamžiku poněkud narušilo. Gothard ke mně přispěchal, podal mi dokonce čistý kapesník, abych si mohla otřít čelo a pot z výstřihu.

„Vidělas někdy něco takového?“ šeptal mi. „Krista byla dnes taková přepadlá, a tak jsem se jí ptal, jestli není nemocná, a ona na to, že spatřila v lese Naši Bohorodičku. No, já jsem se musel jít přesvědčit… Musím říct, že je to celé působivé. No řekni, vidělas někdy něco takového?“

Teprve v tu chvíli jsem si všimla, že se kousek ode mne opírá Anežka. Jednou rukou si držela žebra, druhou si otírala pot z očí. Snažila se rozpoznat, kam Krista hledí, ale bylo jasné, že Anežka sama nevidí vůbec nic, stejně jako já.

To bylo v pořadí třetí zjevení, a právě tohle třetí zjevení všechno změnilo.

Gothard na tom měl zásadní podíl. Cestou do hospody se od nás totiž nehnul na krok, a i přes mé snahy ho vypoklonkovat si Kristu ve světnici posadil naproti sobě, vytáhl z vesty malý zápisník s olověnou tužkou na řetízku a nechal si od ní všechna tři zjevení pečlivě popsat.

Všechna čest, podařilo se mu z Kristy dostat víc, než jsem kdy dokázala já nebo kdokoliv jiný. Nejspíš to bylo tím, že se Gothard vyptával nikoliv s nedůvěrou a napřaženou pravicí, ale s trpělivostí takřka svatou.

Dodnes vlastně nevím, jestli na zjevení opravdu uvěřil, jestli na něj scéna v lese udělala tak hluboký dojem, že se rozhodl pevně postavit na Kristinu stranu, ačkoliv ani tehdy, ani nikdy jindy sám nic nespatřil.

Později jsem nicméně pojala podezření, že v něm zvítězila obyčejná senzacechtivost a touha po vlastní důležitosti. Co kdyby se právě naše farnost stala tím, čím jsou dnes ty francouzské Lurdy? A on, obyčejný učitel Josef Florian Gothard, by byl pak navždy znám jako ten, který u toho byl a který všechna zjevení zaznamenal.

Viděla jsem, jak moc Kristu těší jeho zájem. Těkala pohledem mezi jeho modrýma očima a hrotem tužky, kterou si navlhčoval špičkou jazyka, a chrlila jedno slovo za druhým. Mluvila o strachu, když Pannu Mariu viděla poprvé, a o úlevě, když se zjevila podruhé. A teď, potřetí, teď už ví, že je vyvolená! Ví, že se musí na místo zjevení vracet a pokračovat v modlitbách, bez ohledu na počasí, bez ohledu na povinnosti, bez ohledu na vlastní zdraví, protože se jí Panna Maria za tři měsíce ode dneška zjeví znovu. Do té doby musí být místo náležitě zvelebeno!

Byly skoro čtyři odpoledne, když Gothard i se svým zápisníkem odešel. A jeho zpráva se rozšířila po farnosti jako požár.

Pár dní poté jsem si všimla, že se na mne Stehlík dívá jinak, jako by si mne prohlížel poprvé v životě. Připomínalo mi to chvíle, když jsem ho nacházela, jak leží s hlavou na ubruse se slinami ve vousech, a musela jsem ho probouzet. Domů naštěstí vždycky trefil sám, jeho nohy si cestu pamatovaly, stačilo ho jen pobídnout jako koně do kroku. To si mne pokaždé prohlížel s takovým údivem. Muž, který vidí poprvé v životě ženu.

„Tak prý Krista viděla v lese nějakou paní. Kdy ses mi to chystala říct?“

Položila jsem před něj hrnek s kávou a pokusila se o úsměv. „Co Krista viděla nebo neviděla, je snad naše věc, ne?“

„Nemyslím, protože byla u mne v lese. Já přimhouřím oko, když si tam chcete něco nasbírat nebo utrhnout, ale nechci, aby se tam odehrávaly nějaké rejdy.“

Koutky jsem roztáhla do ještě širšího úsměvu. „Žádné rejdy, drahý pane.“

„Protože co když se to rozkřikne? Učitelskej o tom mluví, kudy chodí. Myslí si snad, že tvoří dějiny. Chce, aby i něco vyšlo v tisku. Neříkal ti o tom?“

„Nedáš si borůvky s cukrem? Jsi takový vyhublý,“ přerušila jsem ho s rozjařeným výrazem, nečekala na odpověď a vplula do kuchyně, kde Krista s Anežkou seděly u stolu a skloněné nad novinami upíjely kávu.

Anežka ke mně zvedla vyděšené oči, když jsem se nad ně nahnula.

„Píše se tam o nás něco?“ šeptla jsem.

Obě zavrtěly hlavami. Nepatrně se mi ulevilo, a tak jsem opláchla borůvky, přendala je do toho nejhezčího talíře, který jsme měly, a zasypala je cukrem tak, že byly sotva vidět.

„A tak to také zůstane,“ pohrozila jsem ještě ve dveřích. „Já jen doufám, že nebudeme nikoho zajímat…“ Ale to už jsem byla opět v jídelně a pokládala před Stehlíka sladký talíř. „A prosím, tady. Ještě ráno jsem je nasbírala.“

Stehlík se však na talíř ani nepodíval, místo toho dlouze upil kávy, jako by se rozmýšlel. A pak řekl: „Seš pozadu se splátkou, Aloisie.“

Tenhle taneček jsem znala. Před pohledy dalších dvou, pouhých dvou, hostů a před očima Kristy a Anežky jsem se k němu nahnula a uvolnila tvář do svůdného výrazu.

Věděla jsem, že nebýt toho, té ochoty se předvést, bez ohledu na řeči, skončily bychom na ulici. Tam by mi byla dobrá pověst k ničemu. A tak jsem na tuhle dobrou pověst, které jsem se celý život zuby nehty držela, už
nemyslela.

Milost se dává těm, kteří by se mohli napravit, a já dobře vím, že ženy šance na nápravu nedostávají.

Cítila jsem, jak se moje tělo dotýká Stehlíkova horkého ramene.

„Dej mi ještě trochu času,“ pronesla jsem sladce. Slova mi z jazyku ukapávala jako z plástve med. Takhle jsem mluvila pouze s ním a s dalšími muži, kterým jsem dlužila. Sládkovi. Řezníkovi. Lékárníkovi. „Brzy budu mít tu dlužnou částku pohromadě.“

A Stehlík jen přivřel oči, trochu se svým ramenem k mému prsu přitiskl a přičichl si ke mně.

Uběhlo několik dní. Byla jsem natolik pohroužena do shromažďování peněz na splátku, že jsem sotva vnímala, že se Krista každý den před dvanáctou vytrácí a k práci že se vrací až kolem druhé.

Anežka s Kristou měly každá ve městě posluhu, kdy chodily pomáhat s velkým prádlem. Začala s tím před lety Krista, krátce poté, co jsem ovdověla. Tehdy mi Gothard řekl, že se ulévá z vyučování, aby za mizerný peníz bělila, škrobila a mandlovala. Peníze, které si vydělala, mi tajně strkala do kasy nebo do kapes. Anežka ji v jejím příkladu následovala a všechny vydělané peníze také poslušně odevzdávala. Do školy jsem ji musela posílat skoro násilím a začala sama sbírat po sousedech ruční práci, ačkoliv mi muselo být jasné, že mi i tyhle skrovné úkoly dávají jen ze soucitu. Podezírala jsem starostu Ticháčka, že si knoflíky na košili ustřihává, abych měla co přišívat. Pokaždé, když mi ty hadry k zašití a zalátání podával, div mne nepohladil po hlavě.

Znal mne od kolébky, jako k děvčeti se ke mně vždycky choval přísně, ale něžně a nikdy neprojevil touhu a žádost. V jeho očích jsem stále byla malá Lojzička Walzelová, polosirotek a jedináček, kterého je třeba politovat a občas mu dát penízek nebo pamlsek. Do hospody jsem se vrátila s košíkem prádla, které bylo třeba vyspravit a v jehož záhybech byly tři sklenice kompotu, které Ticháček nejspíš v záchvatu dobročinnosti vytáhl zezadu ze spíže. Sladké jídlo. Dětské. Měla jsem co dělat, abych s nimi nemrštila do škarpy.

Pokusila jsem se rozptýlit nějakými hezkými myšlenkami. V okamžicích největší únavy jsem mohla zcela ztratit pojem o svém těle. Náhle mi bylo zas jen šestnáct, děvče jako květ, s rozvířenou sukní, dlouhým copem a očima jak studánky. Myslela jsem na svého muže, tehdy ještě cizince, který mne bral poprvé při tanci kolem pasu. Na jeho hrubé kníry, pod nimi jemné rty. Ó, můj bože. Ó, ty krásná. Tajná dostaveníčka v lese. Vůně jeho vody po holení, která mi ulpívala na jazyku. Moje rozpuštěné vlasy, které si nechával protékat mezi prsty.

Škubla jsem sebou, když jsem samým sněním málem sešla z cesty. Přehodila jsem si košík na druhý bok a do hospody došla mnohem klidněji, tentokrát s ujišťováním, že nebude tak zle, že mi Stehlík dluh odpustí, tak jako to udělal mnohokrát předtím. Ale byla jsem si jista, že každého pohár trpělivosti nakonec přeteče, tedy i tohoto opilce, a samou úzkostí se mi sevřelo hrdlo.

Přišli zrovna ve chvíli, kdy jsem seděla nad účetní knihou. Krista s Anežkou venku praly. Občas jsem zaslechla, jak se jedna či druhá hlasitě zasmála, občas jsem se při pohledu přes rameno ujistila, že se nehádají, ale že se o mokrá prostěradla a košile přetahují jen žertem. Obrátila jsem pohled zpátky k účtům.

Na kraji stolu jsem měla malou hromádku mincí, které jsem chtěla dát Stehlíkovi hned, co po obvyklé návštěvě pily přijde na pivo. Nebylo to dost za ty dva měsíce, které jsem mu zůstávala dlužna, ale jako příslib snad postačí – obzvlášť přidám-li hezký úsměv. V duchu jsem si spočetla, kolik toho ještě za tento měsíc přinesou děvčata, kolik toho jsem schopna vydělávat šitím, kolik by mohla vynést
tržba.

Už jsem si nepřidávala, tyhle počty jsem dělala tolikrát, že jsem věděla, že nevyjdou, nepohlédnu-li pravdě do očí, ale ať jsem počítala, jak jsem počítala, výsledek byl stále menší a menší.

Zvedla jsem dnešní noviny, které jsem už div nevytrhávala poštmistrovi z ruky, abych se ujistila, že se o nás ani nadále nikdo nezajímá, a nalistovala stránku s inzeráty. Byla tu totiž ještě jedna možnost – rozdělit se. Poslat Kristu do služby, Anežku k čertu a zmizet. Opustit to tady a vyrazit co možná nejdál, kde mne nikdo nezná.

Ale stačilo jen zaslechnout Kristin výskot ze dvora a hned jsem věděla, že to nemůžu udělat. Nemůžu opustit místo, kde udělala první krůčky, kde jsem je jednoho letního dne udělala i já sama, přímo do otcovy rozpřažené náruče.

S tímto odhodláním jsem se znovu pustila do počítání, dokud jsem si nevšimla, že na stránkách účetní knihy se objevily červené kapky. A já ucítila, jak mi cosi stéká za límec. Přemýšlela jsem tak usilovně, že jsem si vyrážku rozškrábala do krve.

V tu chvíli jsem zaslechla, jak se dveře do hospody otevřely a zaskřípěla prkna v podlaze. Nebyl čas vyrážku vyčistit, a tak jsem si strhla šátek z hlavy a ovinula si ho kolem krku. Byla jsem přesvědčena, že to bude Stehlík, a nechtěla jsem se k němu lísat s krvavým krkem.

Mezi stoly však stáli dva lidé, které jsem nikdy předtím neviděla. Muž a žena, vypadali jako stárnoucí manželé. Od hlavy až k patě oblečeni v černém, i když bylo venku horko. Prostovlasá, s holými pažemi a holýma nohama pod sukněmi jsem si před nimi připadala jako nahá.

Určitě zabloudili, napadlo mne.

„Posaďte se u nás. Budete si přát?“

Stoly byly sice bez ubrusů, ale usadila jsem je u toho nejlepšího, nejméně poškrábaného. Muž požádal o pivo a sladkou vodu, a zatímco jsem obojí chystala, nepřestávala jsem mluvit, skoro jako bych chtěla vytvořit dojem, že je hospoda plná – a ne tichá jako hrob.

„Ještě něco?“

Žena ke mně zvedla oči. Měly úžasnou barvu, kterou ještě umocňoval úpěnlivý výraz nevysloveného. Toužila se na něco zeptat, ale neodvažovala se.

„Ano?“ pobídla jsem ji.

Ona se nadechla, ale pak sklopila oči.