Jana Jánská

Sametový pelyněk

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Jánská, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1992-5 (epub)

ISBN 978-80-279-1993-2 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Všechny postavy v této knize jsou zcela smyšlené, jakákoli podobnost se skutečnými lidmi je tedy čistě náhodná.

Veškeré události jsou smyšlené též, autorka ale nevylučuje, že se mohly někdy a někde stát.

Pro Dášu.

Díky za vše. Díky za život.

***

Věnováno všem,

kteří se nebáli žít tehdy ani teď.

ZÁŘÍ 1987

1. LADA

„Vykašli se na to,“ zavrněl roztouženě Petr a dobýval se Ladě pod kabátek od flanelového pyžama. „To se jen někde mrouská kočka.“

Lada věděla, že bílé pyžamo s modrými květy není moc sexy, ale byla nastydlá, takže ji vůbec nenapadlo, že by se za ní Petr stavil, a dokonce za tímto účelem.

„Počkej!“ odstrčila ho, když znovu zaslechla ten zvuk.

„Do prdele! Já se sem táhnu přes celý město a –“

„Šššt!“

Lada ze sebe shodila neukojeného, a tudíž naštvaného přítele a vstala z úzkého červeného gauče. V kuchyni si z kredence vzala kastrol a vrátila se do obýváku. Přešla ke zdi, kterou jen nedávno nechala vymalovat světlou hráškovou barvou a na ni válečkem hnědý květinový vzor. V módě byly tapety, ale ona milovala tuto starou poctivou práci. Opatrně přiložila hrnec na zeď a pro jistotu jej zespod přidržovala. A poslouchala.

„Laděno, to snad nemyslíš –“

„Šššt!“ udělala na něj znovu.

Byla si jistá, že zaslechla pláč. Dětský pláč. Poslouchala ještě chvíli, zatímco se Petr oblékl. Přistoupil až k ní a zaklepal jí na rameno. Nejprve ho chtěla odehnat, pak si ale všimla, že už je obutý a bere si sako. Opatrně sundala hrnec ze zdi, aby ji nepoškrábala, a zeptala se: „Co je? Ty někam jdeš? Myslela jsem…“

„Já jsem taky myslel,“ zavrčel na ni nepříjemně. „Myslel jsem si, že jsi normální dospělá ženská, která má taky dospělý potřeby. Evidentně máš ale nějakou poruchu, nebo co.“

„Cože?“

„Mohlas to říct nějak normálně. Nebo se třeba vymluvit, já bych počkal. Ale to ne! Ty si radši vymyslíš nějakou kravinu se řvoucím miminem,“ vztekal se. Rázně si utáhl kravatu, upravil si patku a postoupil k věšáku pro kabát.

„Nazdar!“

Lada stála jako opařená v obýváku, který spolu s malou kuchyňkou a koupelnou tvořil celý její byt. V jedné ruce stále držela kastrol a druhou měla zvednutou dlaní vzhůru v nechápavém gestu.

Jakmile se za Petrem zabouchly dveře, trhla sebou a probrala se.

„Co to sakra…“ řekla si polohlasem.

Pak ale zase zaslechla ten tlumený pláč. Vrhla se ke zdi a přiložila k ní ucho.

„Ne! To bolí!“ Rozeznala zastřené výkřiky a duté rány. Tohle rozhodně nebylo plačící mimino ani batole.

„Takhle to nemůžu nechat,“ dodávala si odvahy. Odložila kastrol na křeslo, hodila přes sebe župan a vydala se zazvonit do vedlejšího bytu.

„Tohle tě bude mrzet, soudružko,“ ucedil muž, který Ladě přišel otevřít.

Měl na sobě tílko a tepláky a silně se potil. Z očí, schovaných za kostěnými obroučkami brýlí, mu šlehal vztek.

„Slyšela jsem od vás nářek. V klidu jsem se přišla zeptat, jestli je všechno v pořádku,“ zopakovala Lada a přitáhla si župan blíž k tělu.

„Nebudeš mě tady obtěžovat a osočovat, kór v noci a v mým bytě!“

„Pane Kozderko, já vás z ničeho –“ nedořekla, protože spatřila malou dívku.

„D-dobrý den,“ ozvala se kvílivým hláskem holčička s rozcuchaným blonďatým culíkem.

Kozderka se otočil a dal dívence, podle Lady tak pětileté, pohlavek.

„Zalez, Aleno!“ křikl za ní ještě. Holčička vydala další vzlyk, zakopla o vlastní nohu a zmizela v útrobách bytu.

„Nechte ji bejt!“ Lada strčila nohu v papuči mezi práh a dveře, a tak je muž nemohl zabouchnout.

„Co si to… víš, kdo já jsem, soudružko?“ zasyčel výhrůžně, ve tváři brunátný vzteky.

„Jste ubožák, co mlátí svou dceru!“ vyhrkla Lada. Adrenalin se jí rozléval tělem, a proto byla v ráži. Taková nespravedlnost!

Zahlédla některé sousedy, jak nakukují skrze škvíry dveří od svých bytů. Jakmile se na ně ale otočila, aby se jí zastali, rychle mizeli ve svých domovech.

Chlap několikrát třískl dveřmi a donutil tak Ladu pantofli vyndat. Viděla, že by se nezdráhal ublížit i jí.

„Ještě jednou něco uslyším a zavolám na vás esenbáky!“ křikla za ním a rázovala ke své garsonce. „Srabi!“ zasyčela na několikery dveře, za nimiž tušila zvědavé sousedy.

Doma se snažila uklidnit, vydýchat se. Zapálila si cigaretu, aby ji vzápětí zase típla. Oblékla a zase si svlékla kabát, protože s ní cloumalo pokušení jít ven do toho nečasu a z telefonní budky zavolat na Bezpečnost. Nakonec si však rozmyslela i to, od sousedů už se nic zvláštního neozývalo.

Usnula až dlouho poté, vysílením ze špicování uší, jestli od Kozderků zase nezaslechne nějaký křik či pláč.

2. ALENKA

„Ježíšku, prosím tě, ať tatínek neublíží té krásné černovlasé paní,“ opakovala jsem si schovaná ve skříni s mamčinými věcmi.

Opakování téhle mojí malé modlitbičky bylo v různých obměnách docela časté. Moc dobře jsem věděla, že Ježíšek neexistuje. To už mi dávno prozradil Milan Vondráček, který sedí ve třetí lavici uprostřed a jeho táta pracuje s tím mým na Ministerstvu vnitra. A to je určitě moc důležitá práce, protože doubravická babička vždycky říkala, že kdo má dobré vnitro, je také dobrý člověk.

Někdy přemýšlím o tom, jestli je to pravda, hlavně když se táta zlobí. Jako dneska večer.

Ale to byla moje chyba.

„Kde seš?“ křičel táta do telefonu, zběsile přecházel po předsíni, až se legrační zakroucená telefonní šňůra natahovala a zase zamotávala.

„Tati? Děláš na tom uzly,“ všimla jsem si. Naši za to vždycky nadávali mně, jako bych byla malé mimino. Ale mně už bylo skoro sedm. „Tatííí!“ zatahala jsem ho dotčeně za modré tepláky, protože se neuklidnil a rázováním zamotával šňůru dál.

„Dej mi pokoj!“ ohnal se po mně a já schytala jednu pořádnou přes ucho. „Ne, to jsem říkal tomu tvýmu spratkovi! Laskavě by ses o tu holku měla postarat!“ ječel, zatímco já tiše vzlykala a snažila se třením tváře zbavit pískání v uchu. „To nevím, Aleno, jestli je i můj, bůhví, s kým vším ses pelešila! Říkám ti, okamžitě se vrať domů, jinak ti toho spratka nechám u tvojí matky!“

Krčila jsem se na zemi u naší buclaté ledničky, která vrčela jako velká kočka.

Táta vztekle třískl sluchátkem do šedivé vidlice telefonu a pak znovu a znovu. Vyrážel u toho ze sebe plno sprostých slov, které už jsem od něj všechny několikrát slyšela, ale co přesně znamenají, jsem se raději nikdy neptala. Jednou jsem se na jedno z těch slov zeptala soudružky učitelky a byla jsem celou hodinu místo výtvarné výchovy na hanbě. A taky jsem pak za to doma dostala pořádný výprask.

„Aleno?“ ozval se pak táta a já se ještě víc přikrčila a přála si, abych se mohla schovat dovnitř toho bílého buclatého kocoura. Bylo mi ale jasné, že to nejde, vždyť bych tam zmrzla, to ví každý. „Tady seš, jsem tě volal!“ zavrčel mi tátův hlas u ucha, ve kterém mi stále ještě trochu šumělo.

„T-tatí, to bude d-dobrý,“ kuňkla jsem a vzápětí vykřikla, protože mě popadl za culík a vytáhl mě na nohy. „To bolí!“ vřískla jsem a snažila se mu vlasy vykroutit, jenže moje ruce byly oproti těm jeho slabé.

„Pomažeš za tou děvkou,“ pokračoval a vůbec nevnímal, že ho prosím, aby mě pustil. „Já se tady kvůli vám můžu ztrhat, a vy co? Stará se peleší a malá je drzá! Buď to z tebe vytluču, nebo pomažeš do polepšovny,“ dodal syčivým hlasem a přes moje kvílivé protesty mě začal vyplácet, jak tomu říkával.

Vtom se ozval zvonek, jedno důrazné dlouhé zazvonění, následované třemi dalšími.

„N-někdo zvoní,“ špitla jsem.

Táta mi tak divně, jako kdyby mu nešla otevřít pusa, a on tak musel mluvit skrze zuby, řekl, abych zalezla do pokojíčku a neodvažovala se ani pípnout. A já ho okamžitě poslechla. Cestou jsem se jenom zastavila v koupelně, utřela si nos a svlékla si počurané kalhotky. Ne že bych se ještě počurávala, ale občas, když mě táta vychovával, jsem to prostě nevydržela.

Chtěla jsem potichoučku přeběhnout do pokojíčku, abych mu nedala další záminku k tomu, aby se zlobil. Jakmile jsem slyšela tu hezkou kudrnatou paní, která bydlela ve vedlejším bytě po staré paní Pekárkové, co měla podle táty velké štěstí, že si ji vzali do domova důchodců, chtěla jsem jí jít vysvětlit, že jsem jenom zlobila. Že za to tatínek nemůže.

Ta paní ale byla docela hloupá. Nedala si od táty říct a já to nestihla, protože mě zahnal do pokoje. Omylem se mi trefil do hlavy. Anebo to bylo proto, že jsem zase neposlechla.

Potom, co sousedka odešla, už táta ke mně do pokojíčku nepřišel. Já se tiše převlékla a zalezla si do postele. Pro jistotu, co kdyby to tentokrát myslel vážně a chtěl mě odvézt do polepšovny.

Už jsem skoro spala, když mě z usínání vytrhl další hluk. Plakala jsem nanovo a choulila se pod peřinu, protože jsem slyšela maminčin hlas, který tišil ten tátův hrubý, a další a další narážení postele do zdi.

Potom jsem musela opravdu usnout, mamčiny tiché vzlyky už se prolínaly s mými sny, zabalenými do vůně jejího těla, jak se ke mně přitulila.

3. LADA

Jakmile Ladě ve čtvrt na šest zazvonil budík, měla pocit, že jí leknutím vyskočí srdce z hrudi.

„Doprčic,“ ulevila si a natáhla se ke skříňce u čela gauče, aby budík vypnula.

Ztěžka dosedla zpět a masírovala si krk, přičemž si gratulovala, že budík natáhla ještě předtím, než přišel Petr. Nejraději by se zachumlala do peřiny a ještě se dospala, ale nemohla si dovolit další pozdní příchod.

Povzdychla si a šla si do úzké koupelny opláchnout obličej a trochu zamaskovat červený nos od rýmy. Potom se přesunula k maličké kuchyňské lince, postavila vodu na kávu a s dalším zaúpěním nasypala do šálku zbytek voňavé kávy. Slíbila si, že se odpoledne zastaví v konzumu a nechá si namlít čerstvou.

„Promiňte!“ Udýchaně vrazila do vrátnice státního podniku.

„Počkej! Zapomněla sis píchnout!“

„Mohl byste mi píchnout vy, pane Kopecký? Soudružka Veverková mě jinak přetrhne,“ věnovala mu štěněcí pohled.

„Tak běž, holka, ať nemáš zle,“ zabručel dobrosrdečný vrátný v tmavomodrém plášti. „Ale už vážně naposledy!“ křikl za ní.

Do kanceláře soudruha ředitele, kde pracovala už třetím rokem jako mladší sekretářka, právě pod zapšklou soudružkou Veverkovou, která měla před důchodem a měla Ladu zaučit na své místo, vběhla v rekordním čase. U nich v závodě to bylo stejné jako kdekoli jinde. Soudruh ředitel byl nepříliš vzdělaný v problematice vedení národního podniku a jeho sekretářka soudružka Veverková, jež měla pocit, že podnik ve skutečnosti řídí ona, si připadala nedoceněná a hlavně nepostradatelná. Neustále mluvila o tom, že do důchodu přece odcházet nemusí, že ona ráda pomůže, a také jen nerada předávala své zkušenosti. Lada si nemyslela, že má něco přímo proti ní, soudružka vedoucí by nesnášela kteroukoli svou mladší nástupkyni.

„Dobrý den!“ vyhrkla Lada ve dveřích a okamžitě zkontrolovala malé náramkové hodinky, které dostala od babičky. Naštěstí měla do začátku pracovní doby ještě dvě minuty.

„Čest práci, soudružko,“ věnovala jí nadřízená přes splihlou blond ofinu ostrý pohled. Z jejího hlasu na Ladu doslova zavanul ledový vzduch s příměsí čerstvě uvařeného turka.

„Soudružko Stránecká, můžeš na slovíčko?“ vystrčil z prosklených dveří od své kanceláře hlavu ředitel, a aniž čekal na její reakci, zase za nimi zmizel. Lada se vteřinu dívala na jeho siluetu, rozmazanou reliéfním sklem, a hned poté střelila tázavým pohledem po své kolegyni. Dočkala se ale pouze výmluvně zvednutého obočí, spolu se samolibým výrazem ve tváři. Protože jinak nereagovala, Lada pokrčila rameny, upravila si sukni a pokusila se uhladit neposlušné kudrnaté vlasy. Poté způsobně zaklepala a po nepatrném zaváhání vstoupila.

„Ano, soudruhu řediteli? Jde o můj příchod? Já… já jsem to opravdu stihla, přísahám, můžete se zeptat Ve– soudružky Veverkové,“ blekotala a třela si dlaně o látku sukně.

„O tvoje příchody nejde, soudružko. Dostal jsem, jak bych to tak nazval… pokyn shora, abych tě víc sledoval. Že máš, jak bych to řekl… protispolečenský chování.“ Podrbal se na hlavě a silně se přitom potil.

„Jak to myslíte, pane řediteli?“

„Soudruhu,“ opravil ji. „Vidíš, soudružko? Asi mají na mysli tohle tvoje, jak se říká, zapomínání. Uvědom si, že i stěny mají uši!“ naklonil se k ní přes stůl a šeptal, takže Lada mohla pot, který se mu srážel na obličeji, vidět v detailu. Cítila jeho pach, umocněný nylonovou košilí, pod kterou měl jen bílé tílko, které přebytečnou vlhkost nestíhalo vsakovat. Vnímala jeho těkající oči a cukající sval na špatně oholené bradě.

„O-omlouvám se,“ ucouvla a hřbetem dlaně si nenápadně utřela nos. „Snažím se svědomitě plnit svou práci, přesto… se zavazuju, že se budu snažit ještě víc zvednout svou výkonnost,“ mumlala. Neměla nejmenší tušení, co se od ní očekává, tak zvolila obecné fráze a doufala, že to bude to pravé.

A podle viditelné úlevy toho roztěkaného muže před ní jí bylo jasné, že se trefila. Soudruh ředitel ještě chvíli důležitě pokyvoval hlavou, řekl jí, aby neprovokovala svým vyzývavým mladickým chováním a svědomitě plnila podnikový plán, a potom ji propustil.

Když zavřela dveře od jeho kanceláře, Veverková u stolu neseděla. Naštěstí. Lada se sesunula na své místo a útrpně zavřela oči. Na to, že byl teprve začátek dne, se cítila úplně vyčerpaně.

Rychle vytočila číslo k Petrovi do práce a po několika nepříjemných minutách, kdy si razila cestu hradbou jeho uraženého mlčení, se s ním domluvila na večerním repete.

Položila sluchátko a vyčerpaně si povzdychla. Zatoužila po blízké přítelkyni, které by se mohla vypovídat, nebo po mámě…

Jenomže právě teď neměla ani jednu. Nikoho, koho by mohla nazývat blízkou kamarádkou, a rodiče bydleli poměrně daleko.

4. ALENKA

Ráno se mi vůbec nechtělo vstávat. Bolelo mě v krku a taky hlava z toho, jak jsem v noci plakala.

„Do školy se musí, Alenko!“ řekla maminka přísně, ale já na ní viděla, že se na mě nezlobí.

„Mamí, prosím. Pomůžu ti doma s úklidem a vařením, jako o prázdninách.“

„Takhle by to nešlo. Přece nechceš být záškolačka. A dnes budete mít první setkání jiskřiček, chceš přece trávit čas se svými kamarády?“

Zamračila jsem se. Mamka vždycky věděla, jak na mě. Do jisker jsem se těšila nejen půlku září, ale také přes prázdniny, dokonce jsem už dopředu znala nazpaměť celý slib.

Slibuji dnes přede všemi, jako jiskra jasná, chci žít pro svou krásnou zemi, aby byla šťastná.

I tuhle modlitbu jsem si opakovala každý večer. Doubravická babička mě, když jsem ještě byla docela malá, učila modlitbu o andělech, která se mi moc líbila. Ale táta jí vynadal.

„Chceš, aby měla ve škole problémy, mami?“ ptal se jí tenkrát naléhavým hlasem.

„Ty za vším vidíš bubáky,“ odsekla mu.

Já se začala smát, protože můj táta je velký chlap a představa, že se bojí nějakých strašidel, mě rozesmála. Strašidla totiž nejsou, to ví každé malé dítě.

A právě tehdy mi táta vyprávěl o jiskřičkách, o dětech, které jednou zažehnou oheň. O pionýrech, budoucnosti a blahobytu, který společně zajistí. Moc jsem tomu nerozuměla, ale nesmírně se mi líbilo, jak byl táta zapálený. V jeho očích byl jas a já si živě představovala, jak právě přes oči přeskakuje ta jiskra, co se změní v plamen, o kterém mluvil.

„Slibuju, že budu vzorná jiskřička, tati,“ řekla jsem mu s vážnou tváří.

Tehdy se na mě usmál a přitiskl mě k sobě. Byla jsem šťastná.

Tyhle vzpomínky na krásné léto u babičky v Doubravicích mi běžely hlavou, když jsem si stoupla na stoličku v koupelně doma v Praze a čistila si zuby. Učesala mě mamka, protože i když jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem si udělat dva culíky tak, aby byly stejně vysoko, a ještě si na ně dát gumičky s kopretinami. Zatímco mamka to měla hned.

„Máš hotové úkoly?“ zeptal se mě táta, jakmile jsem přišla do kuchyně na snídani.

„Mám,“ přikývla jsem a po očku se na něj podívala. Zdál se mi veliký, a jen co na mě vykoukl zpoza obrovských novin, mimoděk jsem se přikrčila.

P-pra-ce, Práce, přečetla jsem si nadpis archu, za kterým se znovu schoval, poté co se na mě usmál. Pookřála jsem a narovnala se na židli.

„Dneska tě vyzvedne tatínek, Alenko,“ prohlásila maminka a podala mi rohlík namazaný taveným sýrem.

„Přijdu přesně v půl druhé, tak žádné zdržování, ať tam na tebe nemusím čekat.“

Sousto mé nejzamilovanější snídaně mi uvízlo v krku a já se zakuckala. Táta se na mě nespokojeně podíval, mlaskl jazykem za zuby a znechuceně zavrtěl hlavou. Neřekl ale nic, a ani nemusel. Moc dobře jsem věděla, jak je ze mě zklamaný.

„No Alenko,“ napomenula mě maminka. „Pokydáš si halenku. Přece nebudeš špindíra, to by se jiskřičkám stávat nemělo.“

Ale usmála se na mě. Poklepala mě po zádech a podala mi ubrousek.

„Omlouvám se,“ špitla jsem a dojedla snídani. Bylo to, jako bych žvýkala větve.

Ve škole jsme se učili velké psací S a soudružka učitelka mě moc chválila. Psali jsme SSSR, přestože velké R jsme ještě nebrali, ale všichni jsme ho zvládli, aby na nás byla soudružka pyšná.

„Máš krásný rukopis, Alenko. A také krásné jméno, jako jedna z mála už se umíš podepsat,“ pohladila mě po hlavě. Obdivně jsem se na ni zadívala. Vzápětí jsem si uvědomila tu zřejmou pobídku a perem vykroužila na konec stránky v písance své jméno.

Alena.

„Souško, souško, já se taky podepsal!“ přihlásil se nadšeně Pavlík, který seděl v zadní lavici, a mával svou písankou, kam kostrbatým písmem napsal Pája.

„Máš černý puntík, Kohoute. A aby ses ponaučil ze svých chyb, budeš opět psát obyčejnou tužkou.“

S hrůzou v očích jsem se otočila na nazrzlého kamaráda, kterému se znatelně chvěla brada, ale udržel se a neplakal.

5. LADA

Sotva se toho dne vrátila soudružka Veverková do kanceláře, věnovala Ladě několik povýšených a pohrdavých pohledů a usadila se za svůj stůl.

„Dáte si kafe, Jiřinko?“ usmála se mladší z žen a vstala, aby došla do kuchyňky připravit nápoj.

„Ne, děkuji.“

Lada se zarazila, z toho tónu jí přeběhl mráz po zádech. Nedala na sobě ale nic znát a s pokrčením ramen šla připravit kávu pro sebe. Cestou zamávala na několik kolegyň sedících ve svých kancelářích a pilně vykonávajících svěřené úkony. Pozdrav jí opětovaly jen některé, a ty navíc vlažně. Lenka s Marií se okamžitě odklonily a dělaly, že ji vůbec neviděly.

„Co se to dnes děje?“ zabručela si Lada pod nos a zavřela za sebou bílé omšelé dveře od kuchyňky.

„Lado!“ vyhrkla naléhavě Dáša, která dovnitř vpadla jako velká voda. Ladě leknutím málem vypadla z ruky konvice, kterou se právě chystala dát na elektrickou plotýnku.

„Fuj, to jsem se lekla!“

„Cos to kde vyváděla? Veveřice vykládá, žes byla u ředitele na koberečku!“

„No ano, ale to byly jen –“

Hnědovlasá a hnědooká kolegyně a kamarádka s účesem „na Kleopatru“ ji ale nenechala domluvit.

„Prý jsi byla drzá na nějakého pohlavára? Lado, tohle není legrace! Co jsi mu provedla?“ chytila ji Dáša nad lokty.

„C-co? Já jsem… na nikoho jsem drzá nebyla, vždyť tady o chlapa ani nezavadíš…“

„Ale ne, ty hloupá.“ Dáša syčivě šeptala, oči navrch hlavy. „On bydlí u vás v paneláku.“

„Kozderka?“ Ladě se rozsvítilo. „On je nějaký zvíře? Teda, kromě toho, že je to prase a násoska,“ odfrkla si, nasadila na hubici pískátko a zapnula vařič.

„Buď zticha! Nevíš, s čím si zahráváš.“

Dášin stisk Ladiných paží zesílil, stejně jako naléhavost v jejím hlase, který tišila zřejmě jen silou vůle.

„Radím ti dobře. Chovej se jako příkladná členka strany a snaž se, aby si tě nikdo ani nevšiml.“

„Ale já nejsem ve stra–“

„Tak tam vstup! V SSM stejně asi seš už od školy, ne? Vlez prostě všude, kam můžeš!“

„To ne,“ zavrtěla Lada hlavou, až se jí rozletěly kudrny kolem obličeje. „Nebudu ve straně kvůli někomu takovýmu!“

„Sakra, Laděno! Ty asi vůbec nechápeš, co je to za hajzla!“

„To spíš ty to nechápeš. A pusť mě! Píská konvice.“ Dáša zavřela oči, pomalu se nadechla a dlouze vydechla.

Potom se na Ladu krátce podívala, rezignovaně zavrtěla hlavou a odešla.

„Chápeš to? On týrá dítě a nejspíš i manželku, a já za to mám pykat. Jenom proto, že jsem se postavila za tu nevinnou holčičku. Kdybys ji viděl, taková maličká roztomilá blondýnka, a jak plakala,“ vyprávěla Lada Petrovi, když leželi na rozloženém gauči v její garsonce.

„Nekaž to, Laduš,“ zatahal ji za loket, aby se k ní lépe dostal.

„Ty ještě nemáš dost?“ zasmála se a líně se protáhla.

Přestože na něj byla ještě trochu naštvaná, že se minule urazil a nechal ji napospas Kozderkovi, potřebovala se vybít a sex s ním byl skvělý. A také potřebovala blízkost někoho, kdo by ji pochopil a podpořil.

„Tebe nemám nikdy dost, ó Jasná.“

„Nech toho,“ plácla ho do ramene.

Jeho šaškárnám se nedalo odolat. Narážky na filmovou princeznu Ladu, která byla inspirací její mamince, aby si pro dceru prosadila právě tohle jméno, slýchala často, a nejen od Petra. Ale od něj jí to nevadilo. Věděla, že on jí tím skutečně skládá poklony, že pro něj tou princeznou Ladou doopravdy je, ačkoli má černé kudrny, a ne zlaté a dlouhé lokny.

Na další slova anebo protesty se už nezmohla, škádlení vystřídala touha.

6. ALENKA

Jiskřičky byly ú-žas-né! Nás prvňáky přivítali opravdoví pionýři. A dostali jsme přiděleného vedoucího, Dušana. Měl svazáckou uniformu, dokonce i ten červený šátek, po kterém jsme všichni toužili. Já se ale stále bojím, abych zvládla správně uvázat uzel – pionýři tvrdí, že je to děsně složité.

Posedali jsme si do lavic klubovny, což byla volná třída v naší škole, a Dušan nám vyprávěl, co všechno budeme dělat. Například plnit samé důležité body a štěpovat si zásady, abychom byli co nejlepší pro naši vlast. Štěpování znám, to dělal dědeček, abychom měli krásná jablka, a tak jsem se toho nebála, protože mi kdyžtak pomůže.

„Řekneme si několik pravidel, která si zapamatujete. Jak vidím, je to docela nutné,“ komentoval Dušan strkanici mezi Jitkou a Honzou. „Takže zaprvé – jiskra mluví pravdu. To znamená… no, holčičko?“

Všichni jsme se otočili na holku, kterou jsem neznala, protože byla z áčka nebo céčka.

„Já jsem Maruška.“

„Chce se ti čurat, Maruško?“

„Ne, já vím, co to znamená.“

„Co?“ Dušan zjevně nechápal.

„No, to znamená, že se nesmí lhát.“

„Jo tak,“ rozesmál se náš nový vedoucí. „Ano, máš pravdu. Kdo chce být jiskra, nesmí lhát, protože lžou jen podvodníci. Další pravidlo zní: jiskra je zvídavá. To znamená… ano, Maruško?“

„To je, když se ti chce spát. Maminka mi to říká vždycky večer, abych se šla umýt ještě před večerníčkem, protože jsem zívavá.“

„To sis trochu spletla. Víte někdo, co znamená slovo zvídavý?“

Děti začaly šumět a netrpělivě poposedat, jak se usilovně hlásily.

„Zvědavý!“ nevydržel Honza z mojí třídy a vykřikl.

„Výborně, jsi hodně blízko. Přesně to znamená, že se každá správná jiskra zajímá o své okolí. Pozoruje a zapisuje si za uši všechno zajímavé, co by se jednou mohlo hodit.“

„A k čemu?“ zeptala se Maruška.

„V informacích je síla, Maruško.“ Dušan se usmíval, ale připadal mi trochu naštvaný.

„A k čemu? Táta říká, že správnej chlap jde na vojnu sloužit vlasti a pak dělá v továrně.“

„Tvůj tatínek má pravdu, ty jsi…“

„Milan Vondráček,“ podíval se mu Milan zpříma do očí a mně se zdálo, že Dušan zbledl.

„Dobře, takže další zákon – jiskra ráda cvičí, zpívá, kreslí a hraje si.“

„Jé, to mě baví!“ vypískla jsem.

„Mě taky, a víc!“ mračila se na mě Jitka.

Ostatní děti, i z jiných tříd, se okamžitě přidaly také.

„Klid, takhle se jiskry nechovají! Jak by to tady vypadalo, kdybychom se všichni překřikovali?“ jezdil Dušan pohledem z jednoho na druhého a my zahanbeně klopili oči.

„Zákony jiskřiček, to je velmi vážná a důležitá věc. Mluvíme tady sice o tom, že si rádi hrajete, ale i hry můžou být chytré a prospěšné pro naši socialistickou společnost. Čtvrtý zákon je tenhle – jiskra je pracovitá a pomáhá rodičům.“

„Jé, ale já ještě pracovat nemůžu, děti přece nepracují!“ rozesmál se tmavovlasý a tmavooký kluk z céčka a utřel si nos do rukávu.

„Pracovat můžou i děti, vlastně musejí. A souvisí to s tím pomáháním rodičům.“

„Třeba pomáhat sousedům s nákupem,“ přihlásila se Tonča, kterou jsem znala už ze školky. A ani tam jsem ji neměla ráda.

„Správně. A taky se účastnit pracovních sobot, dohlížet na pořádek ve škole, nosit staré noviny do sběru… Ostatně, i my tady budeme mít kasičku, a kolik si ušetříme, bude na každém z nás.“

Po těchto jeho slovech se ve třídě rozhostilo ohromené ticho, jak jsme si všichni téměř hmatatelně představovali, co si asi koupíme.

„A tím jsme se dostali k poslednímu pravidlu, chcete-li zákonu jisker. Jiskra se chce stát pionýrem.“

Řekl to tak hrdě, s vypjatou hrudí a s pionýrským pozdravem, že jsem v tu chvíli ani na vteřinu nezapochybovala, že chci být pionýrkou. Viděla jsem to i na ostatních, kluci se zvednutými bradami hleděli plamenným pohledem na Dušana, jako kdyby byl ztělesněním jejich ideálu. A my holky také, do jedné jsme toužily po tom rudém šátku, který dostávali až pionýři. Tedy aspoň já jsem to tak měla.

A ani jsem si nevšimla, kolik je hodin. Ve chvíli, kdy nás Dušan po další půlhodince propustil, bylo už půl třetí. Nervózně jsem přešlapovala před školou. Zpočátku to šlo, svítilo sluníčko, ale po několika hodinách zmizelo a já se choulila do slabého kabátku, který jsem dostala od babičky Míly. Té pražské, ne doubravické.

A táta nikde.

Netušila jsem, co mám dělat. Nejraději bych se rozběhla domů, bála jsem se, že bude brzy tma, ale neodvažovala jsem se pohnout. Co kdyby táta přijel a nenašel mě u školy?

Čekala jsem tam bůhvíjak dlouho, dokonce i když začalo mírně pršet. Chladné podzimní kapky se na mých tvářích mísily s horkými slzami strachu, který se mi zakusoval do útrob.

„Maminko,“ úpěla jsem tiše, zatímco se pomalu začalo šeřit.

7. LADA

Unavenou Ladu tahalo do bdělého stavu Petrovo chrápání, spolu s divnými zvuky, které ho doprovázely. Snažila se ze všech sil usnout, mlaskala na něj, a dokonce ho drbla do ramene, bohužel ale ani to nezabralo.

Tím pádem nezabrala ani ona. Mrkla na budík, aby zjistila, že je něco po druhé ráno.

Bezva, to mi to bude zítra moc slušet. A v práci ohromně myslet, rozčilovala se v duchu.

Zpozorněla. Ten zvuk se ozval znovu. Jako kvílící kočka. Srdce jí začalo divoce bušit a žaludek se sevřel. Najednou přesně věděla, co je to za zvuk.

Ta malá holčička od Kozderků.

Lada netrpělivě pohlédla na spícího Petra, potom ale nad tím nápadem, který ani nestihl dozrát, sama zavrtěla hlavou. Bylo jí jasné, že by jí nepomohl, dopadlo by to jako minule, pokud by se jí ho vůbec podařilo probudit.

Jenomže za Kozderkou nemohla. Ale také nemohla jen tak sedět a poslouchat, jak týrá svou dceru, to malé hubené blonďaté dítě. Vzpomínala, jestli něco slýchala i dřív, ale na nic neobvyklého nepřišla.

Zvuk pláče se ozval znovu.

Rozhodla se ve vteřině. Oblékla si přes noční košili dlouhý kabát, nazula boty a sjela výtahem do přízemí. Prošla okolo schránek a prosklenými vchodovými dveřmi se dostala ven. Přitáhla si kabát blíž k tělu, to sychravé počasí, kdy se každou chvílí mohlo nebe protrhnout, jí lezlo až do morku kostí.

Všude panovalo ticho a Ladu napadlo, jestli to byl dobrý nápad. Chabé světlo pouličních lamp obsáhlo žlutý, sotva metrový kruh u své oprýskané červené nohy. Zaslechla štěkat psa a v dálce projet auto. Popoběhla. Připomněla si totiž tu malou chuděrku, jak musí trpět.

Jakmile všechno nahlásím na Bezpečnost, oni už to zařídí a já zase budu moct klidně spát, přesvědčovala se. No jo, ale co když esenbáci přijedou, a ten chlap se mezitím uklidní? Nebudu vypadat jako blázen?

Nerozhodně se zastavila a rozhlížela se po temné ulici s vysokými paneláky s tisíci lidmi, kteří spokojeně odpočívali za černými okny. Telefonní budka stála hned na rohu, byla k ní tak na půl cesty. Spočítala si, že celá tahle její noční výprava trvá už aspoň půl hodiny. Ta holčička je malinká, nejspíš už chudinka spí, protože musí ráno do školky.

A já do práce, připomněla si.

Zavrtěla hlavou a s povzdechem se vydala zpátky domů, aby naspala alespoň pár hodin, než se bude muset připravit do podniku. Vybavil se jí Veveřičin otylý obličej a odfrkla si.

„Co tady hledáš, soudružko?“

„Fujtajksl, to jsem se lekla,“ vyhrkla Lada, dokonce skutečně leknutím poposkočila, za což si připadala hloupě. Ale vzápětí ji zamrazilo. Tentokrát to však nebylo způsobeno vlezlou zimou.

Dívala se do tváře podsadité kudrnaté ženě středního věku a vysokému blonďákovi s knírkem. Oba měli na rameni pásku Lidových milicí.

„Tvůj občanský průkaz, soudružko. Co děláš venku v tuhle hodinu?“

„Já… no, jen jsem chtěla jít do budky, zavolat… A-a že se tak ptám, proč nemáte uniformu?“

„Co…“ otočila se žena nevěřícně na svého společníka.

„Jestli nám okamžitě nesdělíš, co tady děláš, budeme tě muset předvést na služebnu Veřejné bezpečnosti.“

„Už jsem vám to říkala, šla jsem telefonovat. Můžete jít se mnou, mám průkaz doma,“ ukázala Lada rukou k panelovému domu, ve kterém bydlela.

Řekla si, že by to nakonec nemusel být tak špatný nápad, Kozderku může nahlásit alespoň milicím. A pokud bude klid, zkontrolují ji, vyslechne si několik pouček o nebezpečném toulání po nocích a všechno bude při starém.

„Je to támhle,“ ukázala znovu na svůj dům, protože se dvojice k ničemu neměla.

Po této pobídce ji neochotně následovali, každý z jedné strany, takže si připadala, jako by ji vedli na popravu, a ne do jejího domova.

Odemkla vstupní dveře a poté, co prošli kolem schránek, nastoupili do výtahu, který vzhledem k časné ranní hodině stále čekal v přízemí.

„Je doma tvůj manžel, děti?“ nechal muž vyznít do ticha, jakmile stiskla tlačítko příslušného podlaží.

„Nejsem vdaná,“ ošila se.

Najednou ji totiž napadlo, co když ti lidé, kteří se s ní mačkají ve stísněném prostoru výtahu, nejsou ti, za koho se vydávají? Mají sice pásky s písmeny LM, ale Lada je detailně nezkoumala. Nemají uniformy. A pro všechno na světě – potkala je na sídlišti ve tři hodiny ráno!

Po očku se na ně podívala a nasucho polkla.

8. ALENKA

Kéž by maminka neměla noční směny. Vím, že je potřebná, pracuje v nemocnici jako sestřička. Vždycky mi to připadalo zvláštní, protože její sestřička je teta Jiřina, co bydlí na Moravě. Ale když si mamka oblékne modré šaty s bílou zástěrkou a čepečkem, říkají jí sestřičko všechny nemocné děti.

„Alenko! Vnímáš mě? Nejsi nemocná?“ vyrušil mě hlas soudružky učitelky.

„A-ano?“ postavila jsem se a ustrašeně na tu vysokou ženu pohlédla.

„Jsi bledá, nesoustředěná. Asi si budu muset promluvit s tvým tatínkem.“

„To ne, já se polepším!“

„Už jsem na tebe slyšela stížnosti, že se po večerech touláš venku sama. Takhle by to nešlo. Co myslíte, děti?“

Vystrašeně jsem se podívala okolo sebe a poslouchala, jak se moji spolužáci začali jeden přes druhého překřikovat, že večer má být každý doma. To jsem samozřejmě věděla také, ale nějak jsem se přece musela dostat domů. Myslela jsem si, že správná jiskra nikdy nelže. Minule nám to přece říkal Dušan.

„Já šla jen domů z jiskřiček, byli jsme domluvení s tatínkem, ale asi mu do toho něco vlezlo. Jiskry skončily pozdě,“ odvážila jsem se tedy tiše, ale rozhodně promluvit. Zvedla jsem k soudružce oči a snažila se zadržet zrádné slzy.

„Co vy na to, děti?“ optala se soudružka třídy.

Viděla jsem její výraz a přišlo mi, že to pochopila i většina dětí. Maruška s tváří svraštělou zlobou křičela, že lžu. Ostatní se k ní přidávali, obzvlášť když viděli, jak soudružka učitelka vědoucně přikyvuje.

Jediný Pavlík mlčky vrtěl hlavou a zacpával si uši.

„Dej mi notýsek, Kozderková. A ty, Kohoute, také,“ rozhodla soudružka. Teď už jsem slzy neudržela, protože příjmením mi soudružka ještě nikdy neřekla, natož aby mi psala do notýsku poznámku. Váhavě jsem vzala modrý sešitek se svým jménem a obrázkem sluníčka a spolu s Pavlíkem šla ke katedře. Se sklopenýma očima jsem jí notýsek podala a chvilku okouněla. Říkala jsem si, že si to nakonec přece jenom rozmyslí. Vždyť jsem to já, Alenka! Učím se dobře, hlásím se, pomáhám ostatním… Ale to vlastně Pája také, došlo mi, jakmile jsem se nad tím zamyslela. Přesto jsme všichni ve třídě tak nějak přijali, že má neustále nějaké poznámky a černé puntíky.

„Běž na své místo,“ vytrhla mě soudružka z přemýšlení. Nechápavě jsem se na ni podívala. Tohle přece bylo tak nespravedlivé! Pavlík mě chytil za ruku a povzbudivě ji stiskl. Stejně jako to dělávala maminka, když jsem ještě byla malá a něčeho se bála.

Usmála jsem se na něj a nechala se odvést k lavici. Ostatní děti si hlasitě šeptaly, některé nevěřícně, jiné prostě jen tak, ale ty okolo Marušky se nám posmívaly. Úplně zřetelně jsem zaslechla, jak Lenka, o které jsem si myslela, že je moje kamarádka, protože se vždycky usmívala a byla milá, teď najednou piští Marušce do ucha, že Kohout plus Kozderková rovná se velká světová láska.

Tváře mi zčervenaly. Zlobila jsem se a styděla. Ale už jsem neplakala. Seděla jsem s pohledem upřeným na tabuli a soustředila se na obrázky s písmenky nad ní.

„Mamí!“ rozběhla jsem se, jakmile jsem před školou uviděla tu nejúžasnější maminku na světě.

V tu chvíli jsem zapomněla na celou Marušku i se soudružkou učitelkou.

„Ahoj Bledulko,“ přitiskla mě mamka k sobě a já přivřela slastí oči. Zase jsem věděla, že je všechno v pořádku a já jsem ta nejmilovanější holčička.

„Kam půjdeme?“

„Kam bychom chodily? Domů přece,“ rozesmála se maminka. Chytla mě za ruku a vydaly jsme se po chodníku pryč od školy, zatímco kolem nás probíhaly další děti.

„Myslela jsem si, že když jsi mě vyzvedla, tak půjdeme třeba do cukrárny,“ protáhla jsem obličej.

„Vždyť víš, že tatínek by byl proti,“ snažila se na mě mamka usmát.

Moc dobře jsem si všimla, že jí trošku zamrzl úsměv a přes oči se jí přehnal stín.

„Maminko,“ zvedla jsem k ní oči, které se mi zase začaly plnit slzami. Nebála jsem se trestu, ale bylo mi to nesmírně líto. „Soudružka si pozve tatínka do školy,“ šeptla jsem.

„Alenko…“ sehnula se ke mně a znovu mě objala. „Víš co, zajdeme si spolu do té cukrárny, co říkáš?“

9. LADA

„No, a nakonec jsem zase byla za špatnou já,“ dokončila Lada vyprávění o svém nočním dobrodružství. „A Petr to celý prospal.“

„Počkej, a co teda? Ten… soused byl u toho?“ ptala se Dáša s očima navrch hlavy.

„Kozderka?“

„Pssst! Poslouchej mě, Lado,“ syčela kolegyně, kterou Lada vnímala i jako svou kamarádku. „Tohle není legrace. Nemluv o něm a nedělej nic. Vůbec nic! Angažuj se ve stranických věcech, radím ti dobře.“

„Co zase blázníš? Říkám, že ten chlap mlátí svoje malý dítě!“

„Ty to nechápeš. On je vysoce postavenej komouš! Podívej se, co se kolem tebe děje! Myslíš, že ta hlídka byla u tvýho baráku jen náhodou?“

Lada na kamarádku zírala s pootevřenou pusou. Ta si přitiskla prst k ústům a konečně sejmula z naléhavě se ozývající konvice pískátko. Zalila obě kávy a s významným pohledem tu svou opatrně zvedla z maličkého stolku a odešla do své kanceláře. Lada ještě chvíli stála, rovnala si myšlenky a snažila se přijít na to, jestli jsou události posledních dní skutečně náhodné, což si myslela, anebo má pravdu Dáša a ona se zapletla do nějaké vyšší hry.

„Ale…“

Table of Contents

Září 1987

1. LADA

2. ALENKA

3. LADA

4. ALENKA

5. LADA

6. ALENKA

7. LADA

8. ALENKA

9. LADA

Říjen 1987

Listopad 1987

Prosinec 1987

Leden 1988

Únor 1988

Březen 1988

Duben 1988

Květen 1988

Červen 1988

Červenec 1988

Srpen 1988

Podzim 1988

Poté