Volker Kutscher 

Rath 

Originální název: Rath, 

vydáno u Piper Verlag, GmbH, München, Germany 2024 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2024 Piper Verlag GmbH, München 

Translation © Tomáš Butala, 2025 

Cover design © Rudolf Linn, Cologne 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1990-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-1991-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tak to chodí.

KURT VONNEGUT, JATKA Č. 5 ANEB 

KŘÍŽOVÁ VÝPRAVA DĚTÍ 

PROLOG 

Berlín, pátek 16. září 1938 

Koruny stromů. Koruny stromů na pozadí ocelově šedomodrého nebe. Ubíhají kolem jedna za druhou v jednotvárném, pravidelném rytmu. Hannah je vidí, když pootočí hlavu kousek doprava, míhají se za okénkem auta. V tu chvíli si na nepatrný okamžik připadá volná, třebaže ví, že tomu tak vůbec není. Její hlava je jedinou součástí těla, kterou může pohnout, všechno ostatní přikurtoval zřízenec Scholtens k nosítkům tak pevně, že Hannah nesklouzne ke straně, ani když řidič vezme zatáčku trochu víc zprudka. To potom jen cítí popruhy zarývající se jí do těla o něco hlouběji.

Je venku, opravdu je venku, nevěřila už, že vůbec někdy opustí zdi léčebny Wittenau, tedy alespoň ne živá. Mezi ní a oknem, oblohou a stromy se natřásá tvář tlustého saniťáka. Neřekli jí, kam ji vezou, tohle oni člověku neříkají, ale ani nemuseli. Jedou do Humboldtovy nemocnice, tam se blázni z Dalldorfu vozí vždycky, ať už jsou nemocní nebo z jakého důvodu.

Ví to, protože to vědí všichni a protože už tam jednou byla. Bylo to pátého května, to datum si dobře pamatuje, jsou to přece narozeniny jejího syna. Hannah dokázala své těhotenství několik měsíců tajit, tak dlouho až dítě už nemohli dát pryč. Protože tohle normálně dělají.

Dát pryč.

Přesto jí chlapce odebrali, sotva ho ze sebe vytlačila. Ještě ho slyšela křičet, křičel na celý porodní sál, silný chlapec, ale to už ho odnášeli. Bolest, kterou v tu chvíli cítila, byla horší než veškeré porodní bolesti a uhnízdila se jí hluboko v duši a je tam i teď, když jsou porodní bolesti dávno zapomenuty. Je to jediná bolest, která k ní ještě dokáže proniknout, všechno ostatní jen stéká po pancíři, jímž se obrnila. S touto bolestí se pevně pojí jakýsi triumf, který jí skýtá oporu a útěchu: jedna součást jí samotné je venku, mimo tento ústav, v němž má ona strávit zbytek života. To on však nemusí, on je venku. Friedrich. Tak svého syna pojmenovala, aniž by věděla, jakým jménem mu budou říkat oni. Je také lhostejné, jak na něj budou volat, pro Hannah se bude její syn jmenovat vždycky Friedrich. Jako jeho otec.

Vzdala se myšlenky, že by se odtamtud někdy dostala. Každým dnem stráveným v Dalldorfu se naděje zmenšovala. Svou porci štěstí v útěcích už vyčerpala. Poprvé, před lety, to bylo ještě snadné. Když se ji ale Fritze pokusil osvobodit se zbraní v ruce, hlídali ji pak ještě přísněji.

Fritze. Čert ví, co se s ním stalo, nejspíš sedí ve vězení. Vůbec nic neví, nikoho k ní nepouštějí, už rok neviděla normálního člověka, jen blázny a zřízence Dalldorfu.

Blázinec je horší než vězení, to je jisté, to ona ví, protože zná obojí. Většinu času tráví nehybně připoutaná na lůžku, i přes den, a když si smí protáhnout nohy nebo jít na toaletu, doprovází ji nejméně dva silní zřízenci. Scholtens ne, na to je on příliš zbabělý, ten se k ní přiblíží jen tehdy, když je bezbranná. Uprostřed noci, když se nikdo nedívá a ona se bezmocně svíjí v kožených popruzích.

Hannah nepochybuje, že proto se ten darebák považuje za Friedrichova otce. Jímž ale není. Ona dobře ví, jak se to stalo a kdy. Poslední noci, kterou s Fritzem strávila na svobodě, než je vůdce té party práskl policajtům.

To ovšem zřízenec Scholtens netuší. A proto si Hannah myslí, že za jejím převozem stojí on. Že šel za vedením ústavu a všechno zařídil. Kdo jiný?

V každém případě hned pochopila, co to znamená, když jí vrchní sestra Ingeborg ukázala vyplněný formulář, Žádost o sterilizaci podle paragrafu 1 až 3 Zákona o obraně proti dědičně chorému potomstvu, vystavený ředitelem Waetzoldtem a schválený soudem pro dědičné zdraví ve Weddingu. Razítko bylo den staré. Nahoře stálo psacím strojem vepsané jméno Hannah Singerová a hned pod ním zdůvodnění: Jmenovaná trpí paranoidní schizofrenií. S výbuchem zuřivosti, který jako kdyby tuto diagnózu potvrzoval, vrchní sestra Ingeborg počítala. Dva zřízenci po jejím boku byli ti nejsilnější, kteří ve Wittenau pracovali. Znehybnění Hannah jim netrvalo dlouho. Potom jí do žíly píchli injekci a ona nakonec přestala křičet a lomcovat popruhy. O chvíli později přijela sanitka a oni ji v pěti přeložili na nosítka, za aktivní asistence Scholtense, který řemeny utáhl tak pevně, až se Hannah neúprosně zařezávaly do masa.

„Singerová je nebezpečná, dejte si pozor,“ dával Scholtens saniťákům rady na cestu, když ji i s nosítky strčili do sanitky.

Saniťáci si o tom zřejmě nemyslí nic. Ten tlustý vzadu, který ji má hlídat, jí nevěnuje ani pohled, pro něj je tohle všechno rutina.

Pro ni ne.

Hannah Singerové, šílené dceři zemřelého válečného mrzáka Heinze Singera, má být odepřeno, aby na svět přivedla další děti.

Jediné dobré na tom všem – musí ji kvůli tomu nejprve odvézt z ústavu. Možná poslední šance k útěku.

Nemocnice není blázinec, z tohoto úhlu pohledu je už tedy venku, první krok už udělala. A dřív nebo později budou muset kvůli zákroku rozepnout popruhy.

Sanitka zpomalí a naposledy odbočí. Za okénkem už žádné stromy, namísto nich tam je hnědá omítka. Vůz brzdí. Vzápětí se otevřou zadní dveře a vnitřek auta se prosvětlí. Tlouštík otevře boční dveře a vyskočí. „Byla klidná?“ To byl hlas řidiče.

„Nedělala potíže,“ řekne ten tlustý. „Oni zas děsně přeháněli. Taková holčička. A ve cvokárně o ní mluvili jako o divé zvěři.“

Hannah ucítila cigaretový kouř. Pak slyšela cizí hlas.

„Co je to tady? Kuřte si o pauze, Sobotko, ne v přítomnosti pacientky!“

„Pardon, doktore, ale tahle je jenom z Dalldorfu.“

„No a? To snad nejsou pacienti?“

„Jistě.“

„Teď dámu vyložte ze sanitky. A típněte tu cigaretu. Zakouřit si můžete potom.“

Nosítka se pohnou, Hannah je vytažena ze sanitky. Spatří tři muže v bílém, ty dva, kteří ji sem přivezli, a jednoho staršího, který se nad ní skloní. Dívá se na ni vlídně.

„Dobré ráno,“ řekne. „Já jsem doktor Eck. Jste v nemocnici Erwina Lieka. Nemusíte se ničeho bát, my se o vás postaráme.“

Hannah mlčí. Co je zavřená v Dalldorfu, nepromluvila ani slova. S nikým. Pokud vůbec někdy otevře ústa, pak křičí, křičí, jako by ji na nože brali, a ostatním můžou prasknout ušní bubínky. Tohle je na tom hezké, být blázen, člověk si může dovolit cokoliv.

Řidič si olízne ukazovák a palec a opatrně uhasí cigaretu prsty. Potom předá muži v bílém plášti papíry.

„Nařízená ovarektomie,“ řekne. Doktor svraští čelo a hledí do papírů.

„Je pacientka seznámena s povahou a následky tohoto zákroku?“ zeptá se a podívá se na Hannah.

Hannah mlčí.

„To už udělali v blázinci,“ řekne řidič. „Co je na tom k vysvětlování? Je to blázen. Neumí ani mluvit. Jenom ječet a řvát. To se snad rozumí, že tohle by nemělo mít děti.“

Doktor mu chce něco odpovědět, ale to už se k němu zezadu přiblíží další bílý plášť a tahá mu papíry z ruky.

„V pořádku, kolego Ecku, dejte to sem, já pacientku převezmu. Ředitel Waetzoldt už mi ji ohlásil telefonem.“

„Vy máte volnou kapacitu, doktore Bischoffe?“

„Samozřejmě. Můžu zákrok provést okamžitě. Všechno je připravené.“

„Tak rychle? Ovarektomie přece není urgentní operace.“

„Měla by se co nejrychleji vrátit do léčebny. Waetzoldt říkal, že je vysoce nebezpečná.“

„Na mě působí spíš vyděšeným dojmem.“

„To je na té paranoie právě zákeřné. Ve vteřině přepínají ze strachu do agrese.“

Jeho kolega se tváří skepticky.

„Zdá se, že jste v obraze.“

„Jak jsem říkal, mluvil jsem s ředitelem Waetzoldtem.“ Kolega mu přenechá papíry a zmizí uvnitř nemocnice. Co nejrychleji zase zpátky.

Nesmí marnit čas, musí jednat.

Než o tom Hannah může dál přemýšlet, naloží ji i s nosítky a popruhy na vozík, který čeká připravený u vchodu. Doktor Bischoff jí píchne injekci, kterou vytáhne odněkud ze svého pláště. Na uklidnění, jak řekne, ale ne jí, nýbrž směrem k saniťákům, ovšem ona se neuklidní, právě naopak.

Vezou ji velkými vraty do nitra nemocnice. Nekonečné chodby. Mezi stěnami rezonuje zvuk koleček, z nichž jedno v pravidelném taktu krátce a uštvaně skřípe. Hannah vidí, jak se nad ní v nekonečné řadě míhají pronikavá stropní svítidla a cítí se bezmocná a bezbranná jako málokdy předtím. Její oči těkají vpravo, vlevo. Všude zaneprázdněný ruch, lidé v bílém nevěnují pojízdnému lehátku žádnou pozornost. Tohle tady zažívají denně. Že je to naléhavé. Tvář doktora, který ji převzal a nyní ji doprovází, Hannah nad bílým pláštěm pořádně nevidí, jen jeho výraznou bradu a příliš velký nos. Bischoff, to jméno si zapamatuje. Muž se na ni ani nepodívá, hledí přímo kupředu. Jako kdyby ho vůbec nezajímalo, kterou pacientku právě nechává tlačit před sebou, aby jí rozřízl podbřišek.

A všechno uvnitř zničil.

Velké kyvné dveře se rozletí. To bude operační sál. Hannah se zvýší tep. Sleduje své okolí jako v horečce, hlavou jí víří myšlenky.

„Všechno připravené na ovarektomii?“

To byl doktorův hlas. Zdravotní sestry se míhají kolem. Z kohoutků šumí voda, cinká kov, ve vzduchu je cítit dezinfekce.

Hannah leží klidně. Zdánlivě otupěle. Je však zcela při smyslech. Číhá na vhodný moment. Ten však nepřichází. Změří jí tlak, zkusí puls. Jako by o ni měli skutečnou starost, jako kdyby byla jejich opravdovou pacientkou.

Ona je však stále přikurtovaná. Kožené popruhy jí uvolnili pouze na zápěstích. Všechno to snáší, nevzpírá se.

Zase ji někdo uchopí za předloktí, zase ucítí píchnutí jehly.

A pak se skutečně zklidňuje. Po dlouhé době se k ní vrací stará známá a Hannah zavře oči a usmívá se. Je tu zase sestra M, její jediná spojenkyně v těch letech, kdy musela se svým zmrzačeným otcem žebrat na Weidendammském mostě. Veškeré peníze vždycky padly na morfium, které potřeboval na své bolesti a na svůj zničený život, a Hannah tu a tam něco ulila pro sebe, aniž by to zjistil. Tehdy začalo její přátelství se sestrou M, s milovaným morfiem, které ji provázelo i oné silvestrovské noci, kdy podpálila Vraní hnízdo, prkennou boudu, kde její otec s mizernou žebráckou bandou, u níž našli azyl, vyspával opilost. To byla ta noc, která ji přivedla do Wittenau. Osm mrtvých mizerů s válkou znetvořenými těly, s válkou znetvořenými dušemi, kteří chtěli světu, a především Hannah, vrátit utrpení, jímž si museli projít oni samotní.

„Je všechno připraveno?“

Zase doktorův hlas. Odněkud zpovzdálí nesrozumitelná odpověď.

„Dobře, takže hned začneme. Chlorethyl k navození hluboké narkózy, potom éter. Intravenózně přidat analgetikum. Pacientka je pomatená a nebezpečná a zůstane zafixovaná, dokud narkóza nezačne působit.“

Narkóza. Hannah se zděsí, třebaže ji už sestra M drží v náručí. Ti ale mají naspěch! Ona se odsud včas nedostane, ne předtím, než jí tam dole všechno zničí.

Ale její šance tu stále ještě je a tentokrát jí využije. Tenkrát, po porodu, byla příliš slabá. Hlavně se příliš soustředila na hledání svého dítěte, které jí vzali. Nemohla syna nikde najít, byla úplně zoufalá, neviděla přes slzy.

A potom už bylo pozdě, potom bloudící pacientku odchytili a upoutali k lůžku a odvezli ji do Dalldorfu.

To se tentokrát nestane. Tentokrát ne. Určuje si plán a sestra M jí při tom pomáhá. Jakmile se probudí z narkózy, bude ještě chvíli předstírat spánek. Bude číhat na vhodný okamžik. A pak okamžitě ven odsud. Tentokrát cílevědomě. Nenechat se ničím zadržet.

Hannah se usmívá, sestra M je její přítelkyně. Hýčká si ten dlouho postrádaný pocit štěstí.

Najednou ucítí něco zatuchle nasládlého a otevře oči. Nad sebou vidí koňskou tvář. Doktor. Doktor Bischoff. Usmívá se? Nebo je v jeho očích nenávist? Usměvavá nenávist.

Jeho hlas zní klidně a srdečně. „Normálně se nadechněte.“

Na ústa a nos se jí tiskne kožená inhalační maska.

Hannah nedýchá. Nemůže, upřeně hledí na doktora a musí myslet na to, co se s ní má stát. Bischoff, to jméno nesmí zapomenout.

„Dýchej!“

Doktorův hlas teď zní přísněji.

Hannah však nedýchá. Tvá šance, pomyslí si jenom.

Hned jak se probudíš, utečeš. Utečeš, utečeš, utečeš.

„Počítej hezky do deseti. A dýchej.“

Hannah nepočítá. Ale strnulost povolí a ona se nadechne. To je jedno, co s tebou udělají, pomyslí si, hlavní je, že se dostaneš ven! Potom zavře oči, aby se nemusela dívat do té tváře, do tváře muže, který ji zmrzačí.

Zavře oči a oddá se sestře M, která ji bere za ruku. Hannah se nechává vést a ocitá se zpátky ve Vratislavi zalité večerním sluncem. Cítí na kůži teplo posledních slunečních paprsků. Piefkeho má na vodítku a prochází se s ním Lidovým parkem dole u Hollandwiesen. Hodiny po zavírací době obchodu. Vratislav, sama se psem, to byly její nejkrásnější roky. Takhle to zase jednou povede, pořídí si psa a bude se stranit lidí. Jediný člověk, o kterého se kdy bude starat, je její syn. Najde ho a vezme ho k sobě, pak bude všechno dobré. Všechno bude zase dobré. Tak jako ve Vratislavi. Hannah jde s Piefkem dolů ke břehu Ohly. Slunce vysílá skrz větve stromů na březích své poslední paprsky a Piefke se na ni dívá s hlavou nachýlenou ke straně tak věrnýma očima, že ji to hřeje u srdce.

To je to poslední, co vidí, potom se všechno zatmí. A ztichne.

A zchladne.

I 

CHARLOTTE 

Září 1938 

Průměrné stavební náklady na malý byt činí 5000 až 7000 říšských marek. V roce 1934 bylo postaveno přibližně 284 000 bytů. Stavba ústavu pro choromyslné stojí asi 6 milionů říšských marek.

Kolik rodin by za tuto částku získalo byt?

O. BEWERSDORFF, H. STURHANN, POČETNICE PRO CHLAPECKÉ A DÍVČÍ STŘEDNÍ ŠKOLY, SEŠIT 1, LIPSKO/BERLÍN 1936 

1 

Ještě spala, on poslouchal její pravidelný dech a díval se, jak se přikrývka sotva znatelně zdvihá a klesá. Venku se už rozednělo, ranní slunce na zlato-zelenou tapetu nad toaletním stolkem vykreslilo úzké proužky a z ulice do jejich malého pokoje pronikaly první zvuky nového dne. Nadzvedl se, opřel se o loket a pozoroval její profil, tu elegantní linku, kterou tvořily rty, nos a čelo a kterou by si nejradši býval vystřihl a schoval. Nic takového ale neudělal a neměl ani její fotografii. Nesměl ji mít.

Proto nyní nikam nepospíchal a sledoval jemné chloupky na její pleti zářící na slunci. Nemohl si pomoct, byl naprosto přemožen tímto okamžikem, pohledem na ni, vůní její pokožky. Tou byla prosycená celá postel, vážně přemýšlel o tom, jestli nemá z hotelu propašovat ložní prádlo, aby si tuto vůni uchoval co nejdéle.

Takhle to bylo vždycky. V zajetí vůně jejího těla, která na něj působila jako droga, si Gereon Rath nedokázal představit žádnou jinou ženu na světě, s níž by chtěl někdy žít. Vůbec si neuměl představit, že by kdy mohl být bez Charly. Když však bez ní byl příliš dlouho, stávala se vzpomínka na ni stále neskutečnější, až mu nakonec připadala jako krásný sen, jehož útržky víc a víc odnášela nemilosrdná skutečnost.

Nejprve rok v podzemí, potom rok v Americe – po těch dlouhých měsících už na ni prakticky nemyslel, dokonce i ten snový obraz vybledl, z lásky k ní zůstala jen vzpomínka. Možná to tak chtěl, protože nechtěl dál přikrmovat bolest. Protože nepočítal s tím, že se do Německa vrátí tak brzy, že se sem vůbec ještě někdy vrátí.

Jak se člověk mohl mýlit.

Pohnula se, napnula paže a zívla, zamžourala do slunečního světla. Trhla sebou, když si uvědomila, že ji pozoruje.

Rath se usmál. „Neboj se, to jsem jenom já,“ řekl.“

Zvedla se. Vlasy jí v zacuchaných pramenech visely do obličeje. Jak byla krásná, když vypadala tak pomačkaně. Právě když vypadala tak pomačkaně.

„Ty už jsi vzhůru?“ zeptala se.

„Vždyť už je světlo.“

„Kolik je hodin?“

Podíval se na náramkové hodinky položené na nočním stolku. „Čtvrt po.“

„Čtvrt po čem?“

„Po osmé.“

„Takže čtvrt na devět, ne?“

Přikývl. Na její způsob vyjadřování času si nikdy nezvykne.

„Každopádně čas na snídani,“ řekl a zabořil nos do jejích vlasů, líbal ji na krk, ale ona ho odstrčila.

„Gereone, nechej toho.“

„To si vyprošuji!“ Předstíral rozhořčení. „Pro vás jsem stále Helmut, paní Michalková!“

„Nech těch blbostí.“

„Co se děje? Tys dneska vstala špatnou nohou?“

„Já jsem ještě ani nevstala a přesně to je ten problém.“ Vylovila z pouzdra juno a zapálila si.

„Vždyť není kam spěchat, je neděle ráno.“

„Jo.“ Tahala z cigarety a druhou rukou si pročesávala vlasy. „A já mám práci. Böhm mi naložil ještě jedno sledování. Musím stihnout vlak v devět.“

„Tos mi ale včera neříkala.“

„Včera jsme mluvením moc času nestrávili.“

To byla pravda. Jeho vlak z Kolína měl zpoždění, a když konečně dorazil do Hansahotelu, byla už Charly v posteli. Hitlerův obraz ze stěny sundali a postavili na podlahu obličejem ke zdi, jak to dělali pokaždé, aby Führer nepřihlížel věcem, do kterých mu nic nebylo. Rath jenom hodil kufr do kouta a neztrácel čas. Hned potom usnuli.

„Tak povídej,“ řekl. „Jak ses v posledních týdnech měla?“

„No, jak?“ Lehce pohodila útlými rameny pod noční košilí. „V mém životě se toho moc neděje. Usvědčila jsem dvě podvádějící manželky a jednoho podvádějícího účetního. A dnes odpoledne jde zase o člověka, který podezírá svou manželku, že divočí v cizích postelích.“

„To zní jako spousta práce.“

„Uměla bych si představit smysluplnější činnosti. Ale co nadělám?“ Vyfoukla cigaretový kouř. „A co ty? Jak se vede otci?“

„Beze změn. Jestli to takhle půjde dál, skončí matka v hrobě dřív než on. On zvládá šikanovat všechny kolem i z vozíku. I když jenom blekotá a člověk mu nerozumí ani slovo.“

„Gereone, buď k němu milosrdnější. Starý pán měl mrtvici.“

Jistě, pomyslel si Rath, a já si říkám, proč na ni prostě neumřel. Kdyby to dopadlo tak, jak se psalo v Ullině dopise, vedlo by se nám všem líp. A jako pokaždé, když takto uvažoval, ho přepadlo špatné svědomí.

„Máš pravdu,“ řekl, „měl bych být milosrdnější. Já přece nejsem v Kolíně a nemusím ho denně snášet. Místo toho se v Rhöndorfu štvu s housenkami bělásků.“

„S čím?“

„Se škůdci. Primátor zase něco vynalezl a já mám tu čest to vyzkoušet. Jedná se mnou jako se zahradníkem. Nebo poskokem pro všechno.“

„Hm, když tě tak poslouchám, tak se mi zdá, že jsme oba zasvětili život opravdu důležitým věcem.“

„Těm opravdu důležitým věcem bychom se měli věnovat tady a teď.“

Podnikl ještě druhý pokus, aby ji přesvědčil, a líbal ji na krk, čemuž obvykle podléhala. Slyšel tiché zavzdychání a už si myslel, že je u cíle, když tu se od něj prudce odtáhla a zamáčkla cigaretu v popelníku na svém nočním stolku.

„Je mi líto, Gereone. Takhle to nejde.“

Odhrnula přikrývku a vylezla z postele. Vzdal to a sáhl po svých cigaretách. Jeho erekce už byla stejně v háji.

„Chtěl bych, abychom na sebe měli víc času,“ řekl.

„A já bych chtěla, abychom se nemuseli scházet v hotelu jak dva cizoložníci. Připadám si jako lidi, které obvykle sleduju. A přitom jsme manželé. A to dokonce svoji navzájem.“

„Jenže ty jsi bohužel vdova, ty moje chudinko.“

„Na světě je hodně zemí, kde bych už vdova být nemusela.“

Rath věděl, co tím myslí. Když poté, co se Engelbert Rath částečně vzpamatoval z mrtvice, krátce před Vánocemi přijel z Kolína do Berlína, ukázal jí svůj americký pas. Rhodes, Gerald, narozen 1901 v Asbury Parku, New Jersey, identita, kterou mu zařídila Dolly Sinatrová v Hobokenu. Pas, s nímž se chtěl vrátit do Států. S Charly. Až bude v Německu všechno zařízené.

Myslel na jejich shledání za předvánoční chumelenice ve Spenerstrasse, na její slzy radosti. Čekal na ni, až přijde domů, a odchytil ji ještě před domovními dveřmi. Popadl ji do náruče, poprvé za celou věčnost. Nasával její vůni a rázem zase věděl, jak moc mu chyběla. A přesto nemohli Vánoce oslavit spolu. Ani silvestr. Žádné narozeniny, nic.

Protože věci nešly tak, jak si to představoval. Protože nikdy nic nešlo tak, jak si to on představoval.

„Charly, my emigrujeme, slibuju,“ řekl. „Budeme zase žít spolu. Až přijde čas. Já tady ale nemůžu nechat otce v tomhle stavu. Je na smrtelné posteli.“

„Tvůj otec leží na smrtelné posteli už skoro rok. Ale neumírá.“

Natáhla se pro punčochy, které zůstaly viset zachycené na obraze, a jednu po druhé si oblékla. „Tys ho vždycky nenáviděl, takže může umřít i bez tebe. Odjeďme konečně z téhle země. Dokud to jde. Je to tady pořád jenom horší. Možná brzo budeme ve válce s polovinou Evropy. Kdo ví, kam pak ještě budeme moct odjet.“

„Ty to nechápeš. Navzdory všemu je to stále můj otec. A pak jsou tu ještě matka a Ulla. A Severin.“

„Ti už si poradí i bez tebe.“

„Charly, je to moje rodina.“

„Vy jste ale zvláštní rodina. Otec zavrhl tvého bratra tím nejbrutálnějším způsobem. A ten se přesto po tolika letech na opačné straně Atlantiku vrátí do Německa, do země, kde všechno vzalo obrat k horšímu, jen kvůli tomu, že otec, který ho už ani nepovažuje za syna, umírá?“

„Vždyť říkám, že tomu nerozumíš.“

„Ne, tomu opravdu nerozumím.“

Charly se mezitím úplně oblékla. Chyběl jí už jen kabát a klobouk. A kabelka.

„Ty už jdeš?“

„Říkala jsem, že chci chytit vlak v devět. Ještě kafe dole a musím běžet.“

Rath vstal. „Doprovodím tě.“

„Cože?“

„Půjdu s tebou na nádraží. Aspoň spolu můžeme být ještě chvíli navíc.“

Jako kdyby se nad tím musela krátce zamyslet. „Dobře,“ řekla nakonec. „V tom případě si ale pospěš.“

Rath se co nejrychleji nasoukal do kalhot, nedbale si zastrkal košili za opasek, uvázal si kravatu přes límec košile a utáhl ji. Když si zavazoval boty, byla už Charly hotová s líčením. Ještě si trochu urovnávala vlasy.

„Jak vypadám?“ zeptala se.

„Dokonale. Jako vždycky.“ Zvedl své sako a otevřel jí dveře. „Až po vás, paní Michalková.“

Dole v jídelně vypili tolik kávy, kolik stačili během jedné cigarety, potom vyrazili. Charly žádný kufr nenesla, jen kabelku, což bylo to jediné, co si na jejich setkání brávala.

„Pokoj vyklidíme později,“ řekl Rath muži na recepci, který tázavě zvedl obočí, když je viděl mířit k otočným dveřím. „Doprovodím jen manželku rychle na nádraží, potom se vrátím pro zavazadla.“

„V pořádku, pane Michalku.“

Už ho tady znali jménem. Žádný div, manželé, kteří si jednou za měsíc museli pronajímat hotelový pokoj, aby se mohli vidět, to se asi často nestávalo.

Z Hansahotelu nebylo na hannoverské hlavní nádraží daleko. Museli jen sejít po Adolf-Hitler-Strasse, sotva deset minut pěšky. Charly přesto pospíchala, napůl klusem minula zdobný vstup do kina Palasttheater, Rath s ní sotva držel krok.

„Člověče, Charly, takhle to dál nejde!“

„Moje řeč.“

Na náměstí Ernst-August-Platz svítila červená, konečně musela zastavit. Rath ji vzal za ruce a díval se jí do očí.

„Nachystám plán, slibuju, konkrétní plán. Připravím náš odjezd. Jistě budu moct zase pracovat na poště. Nebo si v Hobokenu spolu otevřeme detektivní kancelář, co myslíš?“

Zasmála se. „Tohle je poprvé, co o naší budoucnosti mluvíš konkrétně, víš to? Poprvé za nevím kolik měsíců.“

„Protože nevím, co Severin. Nemůžu se tam vrátit bez něj.“

Rath si přitom, upřímně vzato, nebyl úplně jistý, jestli se jeho bratr chce brzy vracet do Států. Hudební novinář se poté, co navzdory lékařské prognóze nepřišla otcova smrt, usadil se svou přítelkyní v Berlíně, protože tam mohl nastoupit jako dopisovatel pro tiskovou agenturu Associated Press a podle všeho se jako občan Spojených států cítil v říšském hlavním městě docela dobře.

„Máš ale pravdu, Charly, nemusím brát ohledy na bratra, co taky nebere ohledy na mě. Až tady všechno vyřídím, odjedeme ze země a bude jedno, jestli Severin půjde taky nebo ne. Máš moje slovo!“

Na semaforu naskočila zelená a smečka chodců kvapem vyrazila. Pohled, který k němu Charly vyslala, než je dav lidí začal unášet přes ulici, si Rath neuměl dost dobře vyložit, což se mu s ní stávalo často, ale vypadalo to, jako by mu tak úplně nevěřila.

„Opravdu, Charly,“ řekl, když ji těsně před vstupem do nádraží zase dohnal, „myslím to vážně.“

„To taky doufám,“ řekla. „Neslibuj ale nic, o čem nevíš jistě, že to dokážeš splnit.“

Přikývl. A podržel jí těžké křídlo nádražních dveří.

„Mám jít s tebou ještě na nástupiště?“ zeptal se, když chvátali halou. „Mám u sebe čistý kapesník. Můžu ti mávat, jak se sluší na manžela, co doprovází ženu na nádraží.“

Usmála se. „To je na mě moc sentimentální. Neutrácej za perónku.“

Pokýval hlavou. Měla pravdu. Žádná přehnaná sentimentálnost, z té byl člověk jenom smutný. „Tak se drž,“ řekl a políbil ji. „Uvidíme se za čtyři týdny.“

Věnovala mu poslední pohled, pak si na rameni srovnala popruh kabelky a šla. Díval se za ní a viděl ještě, jak železničnímu zřízenci u průchodu na nástupiště ukazuje jízdenku a stoupá po schodech. Pak mu zmizela.

Rath se otočil a zapálil si cigaretu. Tuhle neděli si představoval jinak. Nebo alespoň tohle ráno. Někdy zůstávali v posteli až do oběda, tak dlouho, dokud se recepce zdvořile neoptala, kdypak panstvo hodlá odcestovat.

Když se vrátil do hotelu, recepční ho oslovil.

„Stihla paní manželka svůj vlak, pane Michalku?“ Zatraceně zvědavý chlap.

„Ano,“ řekl Rath, „musela už bohužel vyrazit. Důležité schůzky.“

„Není se co divit, vzhledem k tomu, co se u vás doma děje! Jste ze Sudet, jestli jsem se správně díval?“

„Ano.“

„Taky vám Češi udělali ze života peklo?“

„V Klein Petersdorfu jsme s Čechy do styku moc nepřišli.“

„Tak proč jste potom odešli?“

„Kvůli práci.“ Rath pokrčil rameny. „Co člověk nadělá? Potřebuje práci.“

„V Porýní, že?“

„Prosím?“

„Zníte tak… porýnsky. To už tam musíte žít kolik let. V Porýní, myslím…“

„Ovšem. V Kolíně.“

„Budete se vracet?“

„Vracet? Kam?“

„No do Čech. Myslím, že je jen otázka času, kdy se vaše domovina vrátí nazpět do Říše.“

„Kdo ví.“

„Vůdce to už zařídí.“ Recepční se tvářil, jako kdyby chtěl Ratha konejšivě poplácat po rameni. „Nebojte se, pak vaše putování skončí.“

Rath na to nic neřekl. Neměl na takový rozhovor náladu a doufal, že mu recepční dá konečně pokoj. Ten člověk ale ještě neskončil. Naklonil se důvěrně přes dřevěný pult.

„Pane, rád bych vám ještě něco řekl…,“ dodal a Rath sebou při slově rád málem trhnul. „Vraťte se s manželkou zpátky domů. Patříte pod jednu střechu, musíte dát Vůdci děti. Tohle, jak to vedete, každý v jiném městě, to žádné manželství nevydrží.“

2 

Rychlík z Hannoveru se valil po Hardenbergském mostě a Charly se dívala na věžovitý masiv Pamětního kostela tak dlouho, dokud jí výhled nezaclonilo špinavé sklo nádražní haly. Ta obrovská reprezentativní stavba z dob císařství jí v této čtvrti vždycky připadala nemístná, pozůstatek jiného světa, který do moderního Berlína vůbec nezapadal. Nádraží bylo jedno z nejošklivějších ve městě, ale přesto jej měla ráda. Když opouštěla Berlín nebo se do něj vracela, téměř vždycky nastupovala nebo vystupovala na nádraží Zoo. A Pamětní kostel jí vždycky řekl: Tak jsi zase tady, jsi zase v Berlíně, dítě moje.

Sliby se slibují, blázni se radují.

Charly vstala a odsunula dveře kupé. Vlak se zastavil, dveře se otevíraly. Byla jednou z mála cestujících, kteří nepotřebovali nosiče zavazadel. Seběhla po schodech z meziměstského nástupiště jako první a zamířila hned na stanici městské dráhy. Chtěla domů, nic než domů, nejkratší cestou.

Böhm jí nevnutil žádný termín, to byla lež. Samozřejmě žádné povinnosti neměla. Ne v neděli, ne v tu neděli, kdy se scházela s Gereonem. To by Böhm mohl žadonit, jak by chtěl, ona si tyto víkendy vždycky nechávala volné od nějakého špiclování pro jejich detektivní kancelář.

Ne, žádný termín neměla, bylo v tom něco jiného. Něco nečekaného. Jednoduše už dál nesnesla Gereonovu přítomnost, musela odjet. Už večer, ano, vlastně už ve vlaku do Hannoveru, si uvědomila, že už má plné zuby jejich tajných setkání a toho levného hotelu na půli cesty, aby nikdo z nich nemusel absolvovat celou trasu mezi Berlínem a Kolínem.

Ano, měla toho po krk a možná už měla po krk jeho. Tato myšlenka ji vylekala, když se ozvala poprvé, nezřetelná a těžko uchopitelná, nyní už se nad tím ale zamýšlela střízlivě a věcně. Co ji vlastně s Gereonem Rathem ještě pojilo? Kromě okolnosti, že byli manželé? Manželé. Byli jimi pořád ještě? Pobírala přece vdovský důchod, když jej minulého podzimu konečně oficiálně prohlásili za mrtvého.

Položil svůj život v boji s židovským organizovaným zločinem. Tak to nazvali. Ona a Reinhold Gräf byli na smutečním obřadu jediní, kdo věděl, že je to lež. Nevěděli to ani Gereonovi rodiče, kteří stáli se zkamenělými výrazy v první řadě vedle ní. Muselo to být několik týdnů před mrtvicí, která postihla Engelberta Ratha.

Charly přijala kondolenční listiny a vdovský důchod také. Protože byla přesvědčená, že na něj má právo. Protože jí tento stát, který rentu vyplácel, manžela skutečně vzal. Protože ho vyhnal do ciziny. Protože mu znemožnil návrat, pokud zde Gereon nechtěl riskovat život. A on se pak přece vrátil. Prostě jen tak. Jako by se nic nestalo. Ale stalo se toho dost.

Vlak byl přecpaný nedělními výletníky, kteří byli právě na cestě do přírody nebo se odněkud vraceli. Počet návštěvníků Berlína, hlavně těch německých, během vlády nacistů výrazně vzrostl. Do hlavního města byly neustále sváženy nejrůznější delegace z provincií, aby celé Německo vidělo, jak hluboce se někdejší hříšný babylon přece jen změnil. Už žádné neřesti a žádná pokušení, místo toho chladně monstrózní novostavby, uniformy všech střihů a odstínů a na každém rohu vlajky s hákovým křížem.

Vlak zastavil ve stanici Bellevue a Charly se prodrala tlačenicí. Pak už jen přes Gerickesteg a byla v Moabitu. Nikde v Berlíně se necítila být tak doma jako v této části města, v níž vyrostla. Ale i zde na domech visely v každý svátek vlajky s hákovými kříži a Hitlerova vláda zavedla víc svátků než katolická církev. Na jejich dům radši ani nemyslela, na pana Maltritze, domovního a blokového důvěrníka, nebo na zvědavou sousedku paní Brettschneiderovou. To byli stoprocentní nacisté.

Ne, necítila se doma už ani v Moabitu, dokonce ani ve Spenerstrasse, v níž bydlela dlouho předtím, než zjistila, že vůbec existuje nějaký člověk jménem Gereon Rath, a v níž bydlela zase teď, když všichni považovali Gereona Ratha za mrtvého. A ona sama tomu taky věřila, po tom pekle s Hindenburgem, dlouhé měsíce tomu věřila. Dokud Gereon nezavolal. Zavolal Reinholdu Gräfovi. Gräfovi, ne jí. A potom, o mnoho týdnů později, si jednoho dne jen tak stál v chumelenici ve Spenerstrasse, ani ne padesát metrů od domovních dveří. Stál tam a byl si evidentně jistý, že Charlotte Rathová nemá na práci nic lepšího než se mu vrhnout kolem krku. Jen tak, jako by se nic nestalo.

Jednu mu vrazila. Vší silou.

A potom ji přemohl záchvat hysterického pláče. S tím nic nenadělala. Odtáhl ji z chumelenice do nejbližšího průjezdu. Držel ji v náručí a konejšil ji. Anebo se o to aspoň pokusil. Ona se mu vykroutila a odstrčila ho od sebe.

„Ale Charly, co se děje?“

„Co se děje? Kolik měsíců jsem si myslela, že jsi mrtvý! Proč ses mi neozval?“

Cloumal jí pekelný vztek, vztek, který naprosto zastínil radost, že jej opět vidí, ten vztek, který vnímala při každé jejich schůzce až dosud. Ano, chvílemi zuřila, že on přežil a Freddy nikoliv. Freddy Siegel. Třebaže byl jejich společný čas krátký, byl to šťastně prožitý čas. Ano, byla s Freddym šťastná, otevřel jí docela jiný svět než Gereon Rath. Klavírista, umělec, odvážný muž. Musel v konečném důsledku zemřít jen proto, že chtěl Charly chránit. Protože se připletla do smrtícího střetu mezi Gereonem Rathem a Johannem Marlowem.

Všechno je to Gereonova vina, říkala si někdy. Ale tak tomu samozřejmě nebylo. Její život by byl zbabraný i bez Gereona Ratha. Stačilo už jen to, co nacisté provedli s jejím městem, její zemí a jejím životem.

Přesto si na něm tehdy vylila veškerý vztek.

„Proč ses mi neozval, zatraceně? Ani jeden jediný náznak, že žiješ. Kolik měsíců!“

„Jinak to nešlo, Charly. Takhle ses nemusela dál přetvařovat.“

„Ne, to jsem nemusela. Mohla jsem z celého srdce truchlit, ty hajzle!“

Vlepila mu ještě jednu a byla ráda, že už nemusí plakat. Nesnášela sama sebe, když takhle projevovala slabost. A proto dala o to větší průchod popudlivosti.

„Můžeš být rád, že nemám nového!“

Tato věta jej citelně zasáhla, bylo to na něm vidět a jí ho bylo málem líto.

„Charly, pořád jsme ještě manželé.“

„Ne, nejsme, už ani na papíře. Jsem vdova Rathová, už víc než rok. Teď už i úředně. Prohlásili tě za mrtvého. Nebylo pro mě těžké s tím souhlasit. Teď aspoň dostávám vdovský důchod.“

„Opravdu?“ Zvedl obočí. „Takže to Tornow konečně zbaštil.“

„Tohle je jediné, co tě zajímá?“

„Ne tak nahlas, Charly. Pořád platí, že nikdo nesmí vědět, že jsem naživu.“

Ukázal jí americký pas a mluvil o Hobokenu a že se tam s ní a se Severinem chce vrátit, jakmile pohřbí Engelberta Ratha stiženého těžkou mrtvicí a všechno tady zařídí. Tehdy to znělo jako otázka týdnů nebo snad dní. Starý Rath však stále žil a jeho syn pořád ještě zůstával v Německu. Vrátil se kvůli otci, to si mohla myslet. Kvůli otci, ne kvůli ní. Taky by musela umírat, aby kvůli ní překročil Atlantik? Tuto otázku mu nepoložila. Sama sobě však ano. Stále dokola.

Tak i nyní, když stoupala po schodišti svého domu.

Ještě za chůze hledala v kabelce klíče.

„Heil Hitler, paní Rathová.“

„Krásný dobrý den, paní Brettschneiderová.“ Sousedka, která bydlela ve Spenerstrasse ještě předtím, než se sem nastěhovaly Greta s Charly, a vždycky sledovala dvě ženy žijící v sousedním bytě podezřívavým okem, byla vtělená vlídnost, co se Greta odstěhovala a Charly se stala vdovou policisty zabitého ve službě – padlého ve službě, jak to Brettschneiderová jednou skutečně nazvala. Což ovšem neubralo její zvědavosti, snad byla jen poněkud blahovolnější.

Sousedka zamykala dveře svého bytu a Charly otevírala ty svoje. Na podlaze ležela včerejší pošta. Dva účty a nenápadná obálka s adresou psanou ručně, avšak hůlkovým písmem, hezky úhledně modrým inkoustem: Charlotte Rathová, Berlín NW40, Spenerstrasse 7. Obrátila obálku. Žádný odesílatel. Od Gereona určitě nebyla. Ten se jí neodvažoval napsat. Krom toho se s ním dnes viděla.

Pověsila kabát na věšák, vzala poštu a odložila ji na kuchyňský stůl. Na něm stála napůl plná lahev červeného vína. Charly si ze skříňky vzala sklenici a nalila si skoro po okraj. Upila doušek a hleděla na dopisy ležící před ní. Chuť vína a teplo stékající hrdlem ji uklidnily. Odstrčila účty, vzala ručně nadepsanou obálku a rozřízla ji příborovým nožem. Vypadl z ní napůl přeložený list papíru a ona jej rozložila. Ani tam nic o odesilateli. Žádné oslovení, žádné datum, nic. Stála tam jen tři slova. Tři slova velkými, pečlivě vyvedenými písmeny, při jejichž spatření – nemohla s tím nic dělat – jí do očí okamžitě vyhrkly slzy.

ČTVRTKA JABLEČNÉHO KOLÁČE.

3 

Sebastian Tornow stál u okna a díval se do promoklého parku, který se prostíral za palácem prince Albrechta. Jeho uniforma byla čerstvě vyžehlená, psací stůl měl dokonale uklizený, vyleštěná deska z třešňového dřeva se leskla. A přesto měl špatnou náladu. Ne kvůli počasí.

Na nervy mu šla ta všednodennost, ten balast, s nímž se musel stále znova potýkat.

Čím by Německá říše byla bez schutzstaffel? Ničím, ani prd! Bez SS by se všechno dávno sesypalo. Adekvátní pocty vyjádřené patřičným sídlem se však stále nedočkali. Velitelský štáb SS sídlil v bývalém hotelu, Tajná státní policie v bývalé průmyslové škole a sicherheitsdienst SS ve starém zaprášeném paláci. Pěkný kabinet starožitností. A přesto se právě zde soustředila moc Německé říše, v těchto třech provizorních budovách, které měly společné jen to, že spolu sousedily.

A tlustý Göring? Ten sídlil jen co by kamenem dohodil ve svém Říšském ministerstvu letectví, v impozantní budově, jedné z prvních, kterou národněsocialistické Německo nechalo v Berlíně vybudovat. V budově, jakou by zasluhovaly i SS. Ale co, ať se Göring utěšuje svým ministerským palácem, nejmocnější muž v Německu – hned po Hitlerovi, pochopitelně, to se neopovažovaly zpochybňovat ani SS – se nejmenoval Hermann Göring, nejmocnější muž se jmenoval Heinrich Himmler.

A tomu na reprezentativním sídle nezáleželo. Nejúctyhodnější budovou z této sbírky byl stále palác prince Albrechta sloužící sicherheitsdienstu, který dokázal plnit svou úlohu teprve po rozsáhlých stavebních úpravách, a přesto praskal ve švech. A v jedné z jeho miniaturních kanceláří vzniklých zřízením nového stropu, které absolutně neodpovídaly národněsocialistickému duchu, z nějž měla dýchat neotřesitelná velikost, dřepěl Sebastian Tornow. Už několik let. Stejně jako se už několik let nedostal přes hodnost obersturmbannführera. Jak rychle to šlo po návratu z exilu s jeho kariérou vzhůru, tak dlouho už teď přešlapoval na místě.

Nejvyšší čas, aby se to změnilo. Až moc vynakládal své pracovní úsilí ve prospěch věci, ušlapával nové a nové plamínky, které mohly ohrozit národněsocialistickou ideu. Ano, zmařil dokonce atentát na Hermanna Göringa, aniž by se za to dočkal odměny. Snad měl toho špekouna radši nechat zařvat, možná by mu za to Himmler poděkoval povýšením. Ne, oddanost a svědomitost nebyly všechno, člověk musel jinak tahat za drátky, aby se pohnul kupředu. Levou rukou zamyšleně pohladil prázdný pravý rukáv přišpendlený v dokonalém ohybu k uniformě. Stávalo se, že Sebastian Tornow v určité momenty zapomínal, že před lety přišel o pravou paži, ale ve chvílích, jako byla tato, si to uvědomoval silněji než obvykle. A v takových chvílích cítil tu nenávist k muži, jenž z něj udělal mrzáka.

Nenávist ke Gereonu Rathovi.

Rath už měl být dávno mrtvý, ale podařilo se mu uprchnout. Nacházel se daleko mimo moc SS, někde v USA, a přesto se Tornow dodnes zabýval tím, aby zametl ty střepy, který ten člověk v Berlíně zanechal. Jako kdyby neměl na práci důležitější úkoly.

Jedním ze střepů byl Friedrich Thormann, Rathův bývalý svěřenec, který se stal v olympijské vesnici svědkem odstranění příliš hovorného doktora Schmidta. Měli Thormanna v hrsti, protože měli ve své moci Hannah Singerovou, tu šílenou Židovku, kterou ten kluk miloval natolik, že se ji dokonce pokusil bezhlavou akcí osvobodit z blázince.

A teď tahle zatracená zpráva z Wittenau. Proč tu Singerovou vůbec vozili do nemocnice? Neměli ji z uzavřeného oddělení pouštět ani na krok, ani projít se na dvorek. Pobyt v nemocnici byl úplně zbytečný. Říkal si, kdo k tomu asi dal pokyn. Copak jednou nemohly věci fungovat tak, jak měly?

Tornow si povzdechl a posadil se za stůl. Nedalo se nic dělat, musel se postarat sám. Zvedl levou rukou sluchátko a založil si jej mezi bradu a rameno. Potom vytočil číslo.

„Tady obersturmbannführer Tornow. Spojte mě prosím s Říšským vedením mládeže. Odbor pro světonázorová školení, hauptbannführer Rademann.“

Chvíli čekal, ale nikdo to nezvedal. Nakonec se ozvala tamní ústředna a informovala, že se hauptbannführer Rademann již odebral domů.

Tornow se tedy nechal spojit s Lothringer Strasse. A skutečně, ten povaleč už byl doma, hezky včas k večeři. Copak v téhle zemi pracovaly přesčas jenom SS?

„Sebastiane!“ Hlas Wilhelma Rademanna zněl ze sluchátka překvapeně. „Čemu vděčím za tu poctu?“

Tornow šel rovnou k věci.

„Ta holka. Hannah Singerová. Ona…“

„Já vím,“ přerušil ho Rademann.

„A proč o tom tedy nevím od tebe?“

„Byl jsem informován teprve dnes.“

„A ten kluk?“

„Ten ještě nic neví.“

„Dobře. Ale jak se zachováme dál? Obávám se, že to nakonec zjistí. Pak na něj už nebudeme mít žádnou páku.“

„To ani nemusíme. Je čas udělat další krok.“

„Je už připravený? Vždyť mu není ani osmnáct.“

„Ale brzo bude. Myslím, že bys s ním měl promluvit.“

„Přijetí uchazečů je už devátého listopadu.“

„No právě. Nemůžeme čekat další rok. Nebude první sedmnáctiletý, který nastoupí na zvláštní povolení. Ty už to zařídíš. Až se bude dvacátého dubna skládat přísaha Vůdci, bude mu dávno osmnáct. Z toho kluka bude skvělý SS-man. Jeho skutečný otec…“

„Já vím, já vím. Friedrich von Randow, vzorný árijec. Možná by si s ním měl promluvit taky on.“

„Do toho bych se nepouštěl. Major von Randow je důstojník wehrmachtu, tam nikdy nevíš, co si může myslet o schutzstaffel. Ne, bude lepší, když mu tu věc osladí spřátelený důstojník SS. Už ses s tím klukem přece setkal.“

„No právě. Tehdy se choval spíš vzpurně.“

„To se změnilo. Friedrich je v mojí péči zhruba dva roky. Poslední rok u Hitlerjugend a hlavně domácí výchova se neminuly účinkem. Pro dosažení bezpodmínečné poslušnosti je potřeba vybudovat důvěru. A zlomit vůli mladých chovanců.“

„A ty myslíš, že se ti to podařilo.“

„Samozřejmě. Jsem vůdce Hitlerjugend. Já vím, jak si s takovými chlapíky poradit.“

Tornow zavěsil. Mimoděk vycenil zuby v úsměvu. Friedrich Thormann jako čekatel SS, hezká představa. Pokud se plán podaří, bude ten kluk konečně srovnaný a v životě obersturmbannführera Sebastiana Tornowa bude o problém méně. A současně to přinese opožděné, ale o to uspokojivější zadostiučinění vidět bývalého svěřence Gereona Ratha a Charlotte Rathové v černé uniformě SS.

4 

Příčky provazového žebříku byly zhruba půl metru od sebe, takže nebylo vůbec snadné po něm šplhat. Ale Fritze měl cvik. Člověk nesměl vypadnout z rytmu, pak to šlo snáz, přenést švih z jedné příčky na tu další. Nahoře se musel přehoupnout před břevno a seskočit do písku.

Seshora se to zdálo být výš než ze země. Ano, šlo také o to překonat strach, pro změkčilce nebylo v HJ místo.

Fritze tento skok absolvoval snad už stokrát, nezaváhal, vždyť se tady počítala každá vteřina. Ostatní z jejich družstva, dobře třicet hochů, všichni z jejich školy, většinou dokonce z Fritzeho třídy, již měli parkour za sebou a čekali na konci. Doprovázel ho jen scharführer Kramer se stopkami v ruce a povzbuzoval ho.

„Hoď sebou, Thormanne,“ volal, když Fritze přistál v písku, „zase nahoru, jde to i rychleji! Představ si, že máš v patách nepřítele, uvidíš, jak tě to popožene.“

Kramer byl jen o několik let starší než oddíl, jemuž velel, ale vždycky se choval, jako kdyby bojoval ve všech bitvách počínaje Hradcem Králové.

Fritze doskočil dobře a běžel dál. Teď musel vyšplhat po laně a dál ručkovat jak opice v pralese. Hlavně se nedívat dolů, pořád jen vzhůru, to byl ten trik. Jednou se jeden na této překážce pustil a zlomil si nohu, tak vysoko to bylo. Potom navozili písek i sem.

Překážková dráha postavená na cvičišti uměla potrápit. Provazovým žebříkem, lanem a ručkováním to začínalo, odtud se muselo zase sjet po laně maximální rychlostí, aniž by si člověk sedřel dlaně, a dole to hned pokračovalo korytem se špičatým štěrkem, kterým se museli proplížit jako indiáni, aniž by zavadili o dráty ověšené malými zvonky napnutými jen několik centimetrů nad nimi, protože za to by byly trestné vteřiny.

Fritze se vrhl k zemi a plazil se po loktech a kolenou, protože to bylo nejrychlejší, kmital jako ještěrka. A hlavu stále hezky dole.

„Pohyb, Thormanne, rychleji! Pohni zadkem!“ Plížení překonal, aniž by se jedinkrát dotknul drátu.

Ostré kamínky se mu zarývaly do loktů a kolen, ale tohle on už znal. Zatnout zuby a dál.

Nyní jej čekalo klepadlo na koberce, dvě vodorovné tyče, jedna nízko, kterou musel podlézt, a druhá vysoko, kterou musel přelézt. Ani tam neztratil čas. Potom lví jáma, díra podobná polnímu zákopu, dva metry hluboká, do níž musel seskočit a zase vylézt. A na konci trasy, když už člověk lapal po dechu, čekala ještě dva metry vysoká dřevěná stěna, kterou bylo třeba nějak překonat.

Už chyběl jen kousek, už jen ta dřevěná stěna, za níž čekali kamarádi, a bude to mít za sebou. Ať byl v družstvu vyvrhelem, ať si z něj pitomci jako Atze nebo Heinzi utahovali stále nějakými blbostmi – pokud šlo o cvičiště, málokdo se mu mohl rovnat. Když už ho neměli rádi, měli k němu mít aspoň respekt. A dnes byl Fritze obzvlášť rád, že je čeká venkovní cvičení, protože to ho aspoň rozptýlilo. Při světonázorovém školení musel celou dobu myslet na Hannah a na to, jak se jí asi daří. Byla v nemocnici, to věděl, ale nevěděl proč a jak vážně je nemocná.

Dřevěná stěna se blížila. Fritze netušil, jak je na tom s časem, ale pocitově věděl, že je na tom dobře, že skončí zase mezi prvními. Lepší než Heinzi Gebhardt nebo Atze Rademann bude každopádně. Jak překonat poslední překážku, to věděl také. S rozběhem vzhůru, zachytit se hrany a s razancí vycházející z odrazu se vytáhnout vzhůru a na druhou stranu, to dělal už stokrát.

Fritze vyskočil, odrazil se optimálně a zachytil se vršku stěny. Anebo vlastně nezachytil, jeho prsty nenašly oporu, sklouzl a přistál na zadku. Hoši shromáždění za překážkou nebo vedle ní, se smáli.

Kramer zůstal vážný. „Člověče, Thormanne, co to je? Pokračuj!“ zařval. „Vstávej! Mysli na nepřítele! Nepokaz si čas! Zatím vedeš!“

Fritze se sebral, popoběhl několik kroků zpátky a znovu se rozběhl proti překážce. Tentokrát ho setrvačnost vynesla vzhůru tak, že se na hranu dostal až břichem, ale zase se nedokázal udržet. Nakonec se už dostal na správnou stranu, ale naprosto nekoordinovaně a letěl dolů málem po hlavě, dopadl na rameno a narazil hlavou do písku.

Poněkud otřesený se zvedl, popadal dech, pot mu stékal po čele a odkapával ze špičky nosu, ve vlasech měl písek.

Ze skupiny se oddělil Heinzi Gebhardt a podával mu svůj ručník. Tohle se slušelo, to patřilo ke kamarádství. Fritze, který byl stále trochu otřesený, se podivil jen tomu, že se takto kamarádsky zachoval zrovna Gebhardt, který obvykle nevynechal jedinou příležitost, jak mu zaškodit. Fritze s kývnutím froté ručník přijal a otřel si hlavu a krk a zátylek.

Ostatní se z nějakého důvodu začali zase smát, ne, oni se jen nesmáli, oni řvali smíchy.

„Držte huby!“ zařval scharführer Kramer, který kráčel k nim a teatrálním gestem zastavil stopky. „Co je to za bordel?“

Povyk ustal, jako když utne.

Kramer se podíval na Fritzeho a přišel k němu blíž.

„Jak to vypadáš?“ zeptal se.

„Cože?“

Fritze nevěděl, co Kramer myslí, ale pak sledoval směr jeho pohledu a uviděl ručník, kterým ze sebe právě setřel pot a písek. Ten, který mu podal Heinzi Gebhardt a který byl ve skutečnosti špinavý, černý, umouněný hadr. Fritze zvedl černě umazanou dlaň k nosu a přičichl.

Motorový olej. Černý, špinavý vyjetý olej.

Fritze radši nechtěl vědět, jak vypadá jeho obličej, stačilo už to, jak vypadala jeho uniforma. Jeho krásná uniforma byla zamaštěná od oleje na všech místech, která se dostala do kontaktu s dřevěnou stěnou. Proto se tam nedokázal udržet, oni pomazali starým olejem i poslední překážku.

Ne, oni ne! Gebhardt.

Jeho otec vlastnil autodílnu.

Fritze shlédl na svou uniformu. S tou byl konec, tu už nikdo nemohl dát do pořádku, ani paní Rademannová. Vypadala tak jen jeho uniforma, košile a kalhoty ostatních byly čisté. Pomazali překážku olejem až potom, co doběhl poslední z nich. Ale ať už se na tom podílel kdokoliv, Heinzi Gebhardt byl tím, kdo obstaral olej. Byl to on, kdo Fritzemu podal ručník od oleje. A byl jediný z družstva, kdo se odvažoval spokojeně šklebit, i když je scharführer Kramer seřval.

Fritze se obvykle dokázal ovládnout a počkat si s péčí o Heinziho Gebhardta, až opustí areál HJ, ale nyní to bylo nemožné. Cítil, jak se ho zmocňuje hněv, jak se v něm rozpíná vztek, který se tam hromadil už dlouho a v posledních dnech kvůli strachu o Hannah jen sílil. A ten teď musel ven.

„Gebhardte, ty parchante,“ zasyčel a zatnul pěsti. „Za tohle zaplatíš!“

Heinziho škleb zmizel. Nejistě se rozhlédl, jako kdyby čekal, že mu někdo přijde na pomoc, ale nikdo se ani nepohnul. Jenom Kramer bezmocně křikl: „Thormanne! Ne!“ ale zadržet Fritzeho tak rychle nedokázal, na to stál příliš daleko.

Heinzi se chtěl dát na útěk, ale v cestě mu překáželo příliš mnoho hochů. A tak ho pravý hák zasáhl plnou silou. Puknul mu ret, ale udržel se na nohou. A než mohl Fritze přidat ještě úder levačkou, dostihl ho Kramer a svým sevřením mu přimáčkl paže k trupu, takže Fritzeho znehybnil. Scharführer byl nejen o dva tři roky starší, ale také silnější než Fritze. Heinzi využil dočasné bezbrannosti svého soka a plivnul mu do obličeje sliny smíšené s krví.

„Co se to tady děje?“

Ten hlas zahřměl od brány umožňující přístup na cvičiště HJ. Stál tam muž v uniformě a přehlížel jejich řady. Wilhelm Rademann. Fritzeho pěstoun dřív velel jejich družstvu, ale tomu se nyní osobně věnoval už jen málokdy, na to byl coby hauptbannführer už příliš velké zvíře. Velení přenechával mladému Kramerovi, jehož asi před rokem sám dosadil jako scharführera. Na základnu HJ Dohnagestell chodil Rademann na kontrolu jen nepravidelně a bez ohlášení. Kramer, který měl z Rademanna pekelný respekt, se postavil do pozoru, přitom ale stále držel Fritzeho, což vypadalo dost komicky.

„Heil Hitler, hauptbannführere,“ vyštěkl. „Poslušně hlásím: hitlerjunge Thorman se stal cílem žertu. Právě jsem chtěl zakročit a hochy potrestat.“

„Vy máte mít svoje hochy pod kontrolou, Kramere. Proto jsem vás na tuto pozici dosadil.“

„Ano, hauptbannführere.“

„Teď už Thormanna pusťte.“

Kramer poslechl a Fritze si z tváře otřel Heinziho krev a sliny. V minulosti už několikrát zažil, že se jej pan Rademann zastal, když si z něj ostatní příslušníci Hitlerjugend dělali šprýmy nebo ho jinak šikanovali.

Tentokrát se to však vyvíjelo jinak. Hauptbannführer se před ním rozkročil a zapřel pěsti v bok.

„Co si o sobě myslíš, Thormanne?“ zeptal se a Fritze nevěděl, jak to myslí. Ale Rademann žádnou odpověď neočekával a mluvil dál. „Kolik let už jsi v Hitlerjugend? Kolik hodin jsme do tebe vtloukali, že disciplína je v životě člena Hitlerjugend to nejdůležitější? Disciplína a poslušnost!“

„Ano, hauptbannführere.“

Doma musel Fritze pana Rademanna oslovovat Wilhelme, což nenáviděl. Hauptbannführer vyžadovaný v HJ mu byl tisíckrát milejší.

„A tebe potom,“ pokračoval pan Rademann, „nenapadne nic lepšího než se uprostřed terénního závodu, který vás má učit vytrvalosti, síle, soudržnosti a mnoha dalším ctnostem, vrhnout na kamaráda a ztlouct ho do krve? Tady přece nejsme u Hotentotů!“

Odmlčel se a Fritze přemýšlel, jestli je prozíravé něco říkat, ale pak se k tomu neodhodlal. Pan Rademann neměl rád, když jej někdo přerušoval. Všichni byli zticha, celé družstvo, nikdo se neodvážil ani pípnout.

„Toto není duch, ve kterém jsme vás vychovali,“ pokračoval Rademann a zavrtěl hlavou. Ukázal na Fritzeho rukávovou pásku, která byla samá skvrna od oleje stejně jako zbytek uniformy, a navíc na ní byla i skvrna od krve, protože si Fritze levým rukávem otřel obličej. „Ty vypadáš, Thormanne,“ řekl s opovržením. „Jak nějaký pobuda bez domova.“

Fritze naprázdno polknul. Cítil, že se na povrch derou slzy, ale odehnal je. Jen to ne. Německý hoch nebrečí.

„Pošpinils znak Hnutí,“ pokračoval hauptbannführer.

„Hákový kříž symbolizuje čistotu krve, je to spásný symbol vítězství árijského člověka a ty si jím otíráš špinavý obličej?“

„Prosím za prominutí, hauptbannführere, ale…“

„Ale co? Já nechci slyšet žádné ale! Žádné výmluvy! Žádné svalování viny!“

„S prominutím, hauptbannführere, někdo musel natřít překážkovou stěnu starým olejem, když tratí proběhli všichni kromě mě.“

„Chceš snad očerňovat kamarády? To je pod úroveň příslušníka Hitlerjugend.“

„Jistě. Ale chtěl jsem jen poznamenat, že jsem…“

„Žádné vytáčky, Thormanne. Jisté je to, že ses uchýlil k násilí. Udeřil jsi Gebhardta bezdůvodně do obličeje.“

„Protože vím, že to byl on.“

„Thormanne, ty jsi ubohý donašeč. Právě jsi říkal, že to udělal někdo.“

„Ale já to vím, já vím, že…“

„Jak se mi hitlerjunge Gebhardt svěřil, nebylo to poprvé, cos ho napadl.“

No tohle, pomyslel si Fritze, podívejme. A tohle není žalování, nebo co? Podíval se s pohledem plným opovržení na Heinziho, ale ten ani nemrkl.

„Něco takového je neodpustitelné, Thormanne. Nesmíme používat násilí proti kamarádům. Protože jsi to udělal opakovaně, nadešel čas na exemplární trest.“

Fritze už ničemu nerozuměl. Když na něj kdysi Heinzi s ostatními ušil boudu se svědícím práškem, tak je pan Rademann přísně potrestal. Svoje si slíznul dokonce i Atze, který byl tenkrát skutečným strůjcem krutého žertu. A teď? Teď byl trestán ten, který utrpěl újmu, oběť. Jen proto, že se bránil?

„Jsi vyloučený z příští výpravy, Thormanne, a místo ní tě čeká úklid základny. Navíc je mou povinností nahlásit tvoje pochybení ve škole, která pak také provede příslušná opatření. A jaký trest tě čeká doma, to se ještě uvidí.“

Fritze musel bojovat se slzami. Odkud se brala ta nečekaná nespravedlivost? Jako kdyby Rademann plánoval mu ublížit. Choval se takhle divně od té doby, co mu pověděl, že Hannah odvezli do nemocnice. A potom ještě Heinzi Gebhardt, který z toho vyšel naprosto bez úhony a teď se na Fritzeho podle šklebil. Od kdy byl ten neschopný hezoun Rademannův nový miláček?

„My jsme spolu ještě neskončili, Gebhardte,“ zasyčel na něj, když se na odchodu kolem Heinziho prodíral mezi ostatními. „Rademann nebude vždycky poblíž. Máš se na co těšit!“

5 

V Café Franz nebylo zrovna rušno. Charly seděla u šálku chladnoucí kávy a hlídala dveře. Jak dlouho to bylo, kdy v téhle kavárně seděla naposledy? Malá věčnost. Od toho dne v květnu sem ještě několikrát zašla, od toho dne před téměř půldruhým rokem, kdy ji zpráva o katastrofě Hindenburgu zasáhla na schůzce s Fritzem a on ji musel utěšovat, aniž by věděl proč. Ano, ještě několik týdnů trávila v Café Franz celá páteční odpoledne a čekala tam na chlapce, ale on už nepřišel. Nakonec se s tím smířila. Pochopila, že se definitivně vzdálil z jejího života a snažila se na něj už nemyslet, na toho chlapce, který si od ní beztak nechtěl nechat pomoct a evidentně se smířil se svým osudem ve vzorné národněsocialistické pěstounské rodině Rademannových. Stejně jako se ona pokoušela přijmout svůj osud a osud své země. Protože pozbyla i poslední zbytek naděje.

Vybavila se jí slova, která kdysi řekla její kamarádka Greta, nějaké přechytralé řeči o tom, že samotná naděje v těchto časech nestačí, že člověk potřebuje také odvahu, aby něco změnil. Takový nesmysl!

Charly možná dokonce odvahu měla, nebo v to aspoň doufala, možná se ta odvaha schovávala někde hluboko, ale naději už neměla žádnou, a k čemu byla odvaha bez naděje? Bylo odvážné odmítat hitlerovský pozdrav? Bylo odvážné nakupovat v židovských obchodech? Byl odvážné nevyvěšovat ze svých oken ve Spenerstrasse vlajky s hákovým křížem, ačkoliv jí to paní Brettschneiderová a pan Maltritz před každým dnem s nařízenou vlajkovou výzdobou připomínali?

Jaký to mělo smysl, když se stejně nic nezměnilo? Vlajky místo ní vyvěsil pan Maltritz, židovské obchody měly stále méně zákazníků, Charlyina tichá gesta odporu měla stejný účinek jako kapka vody na rozžhavené plotně kamen, byla jen beznadějnou indicií její rezignace.

A potom našla v poště ten dopis, který jí připomenul, že v Berlíně přece jen ještě existují lidé, o které má starost, za něž cítí zodpovědnost, třebaže se na to snažila zapomenout. Dopis, který na ni zapůsobil jako budíček. Jeho písmo nepoznala, dal si záležet, aby nebylo nic poznat, jako nějaký tajný agent. Měl přece zakázané ji kontaktovat. Pečlivě namalovaná neosobní písmena. Žádný odesílatel. A přesto okamžitě věděla, od koho ten dopis je.

ČTVRTKA JABLEČNÉHO KOLÁČE

Bylo už osm minut po třetí a Charly začínala být netrpělivá. Doufala, že ho pochopila správně, a to podtrhnuté ČTVRTKA interpretovala jako čtvrtek, protože jinak by to nemělo smysl. Řeč tajných agentů.

Zapálila si Juno a listovala Tageblattem. Diktatura Čechů, četla, soldateska řádí v Kraslicích. Noviny byly plné zpráv o všelijakých ukrutnostech spáchaných na německy mluvících obyvatelích Čech jejich českými krajany. Charly nevěděla, jestli jsou tyto zprávy vylhané, ale určitě byly přehnané a jednu věc měly společnou: byly vybrány podle toho, co se hodilo do krámu německé propagandě. Šlo to takhle už mnoho týdnů, téměř všechny zprávy se točily kolem údajně katastrofální situace německy mluvícího obyvatelstva v Československu, němečtí politici nemluvili o ničem jiném a podněcovali tím vášně. Mluvili tónem, který nezněl zrovna mírově, třebaže Hitlerova vláda stále znovu tvrdila, že chce mír za každou cenu zachovat. To za každou cenu podezřele připomínalo výhrůžky válkou.

Před dvěma lety chtěla přesídlit do Prahy. Měla být ráda, že se jí to nepodařilo? Jak by se cítila v hlavním městě země ohrožované mocným sousedem? Který už dalšího souseda pohltil.

Charly poprosila o popelník a vysloužila si další kriticky zvednuté obočí. Kouřící ženy nebyly v novém Německu žádoucí, zvlášť když ještě seděly v kavárně samy. Právě ve chvíli, kdy se servírka vrátila a postavila vedle kávového šálku masivní porcelánový popelník, přistoupil ke stolu mladík v uniformě HJ.

Charly odložila noviny.

„Tak tady jsi. Posaď se,“ řekla klidně a nevzrušeně, jak jen to bylo možné. Přitom jí srdce bušilo až v krku. Fritze na pozdrav jen pozvedl ruku k čapce své uniformy a posadil se. Servírka s náhlou horlivostí oprášila stůl a zeptala se, co může mladému pánovi přinést.

„Jablečný koláč,“ řekla Charly a odklepla popel. „Celou čtvrtku.“

„Ne, ne!“ Fritze odmítavě zvedl ruce. „Nechci koláč. Jenom kávu.“

Servírka trochu zaraženě přikývla.

„Jak si přejete. A paní? Chtěla byste kousek koláče?“

„Díky, mně taky stačí káva.“

„Dobře.“

Servírka naposledy škubla obočím a odešla.

Charly si Fritzeho prohlížela. Ty krátké kalhoty uniformy vypadaly skoro směšně, měla před sebou dospělého muže. Takže byl stále ještě v Hitlerjugend. Což zřejmě znamenalo: stále ještě u Rademannových. Nevěděla, co vlastně čekala, snad tajně doufala, že od nich utekl a chce se u ní ukrýt. Jeho uniforma však vypadala jaksi zanedbaně, jako kdyby byla čerstvě vypraná, a přesto flekatá.

Fritze ukázal na cigaretové pouzdro.

„Můžu jednu?“ zeptal se.

„Posluž si.“

Mladík vylovil jedno juno a zapálil si.

„Ty už zase kouříš?“

Pokrčil rameny a zdlouha potáhl.

„Jak se vůbec máš?“ zeptala se Charly po chvilce.

„Zatím docela dobře.“

Vrásky na jeho čele říkaly něco jiného. A nervozita, s níž kouřil cigaretu, rychlými pohyby a s lačným šlukováním, to jenom potvrzovala.

„A ty?“ zeptal se.

„Jak se člověku může dařit v těchhle časech,“ odpověděla Charly. „Protloukám se.“

Servírka přinesla Fritzemu kávu a pracně navázaný rozhovor zase odumřel.

Fritze si nabral trochu cukru a míchal kávu. Potom zlehka usrkl a pozoroval Charly přes okraj šálku, jako kdyby se musel ujistit, že se opravdu setkal s tou správnou osobou.

„Mrzí mě, že jsem do Café Franz už nepřišel,“ řekl.

„Myslím tenkrát.“

Charly pokrčila rameny. „To už je dávno.“

„Já vím, žes na mě čekala, ještě jednou jsem tady byl. Po tom, co jsme se viděli naposled…“ Zvedla hlavu. „Tys tady byl?“

„Stál jsem venku na ulici, za plakátovacím sloupem. Viděl jsem tě sedět u stolu. Pak jsem ale dovnitř nešel. Ani nevím proč.“

Poznala, že pro něj toto přiznání není snadné, a zapudila své vlastní zklamání.

„To je v pořádku,“ řekla. „Teď jsi přece tady. Ráda tě vidím. Hlavně že jsi nezapomněl šifru.“

„Ty naštěstí taky ne.“

Tahal z cigarety a pozoroval stoupající kouř.

„Pořád žiješ u Rademannových?“

„Zase žiju u Rademannových.“

„Zase? Oni tě mezitím šoupli do domova?“

„Ne!“ Zavrtěl hlavou tak energicky, jako kdyby chtěl odehnat zlé vzpomínky na domov. „Ne, já jsem zdrhnul. Loni.“

Ostražitě se na ni díval, jako kdyby si nebyl docela jistý, jestli má povídat dál. Charly nic neříkala.

„Pamatuješ si na Hannah?“ zeptal se potom.

„Co je to za otázku?“

„Zkusil jsem ji osvobodit.“

„Cože?“

„Málem to vyšlo.“ Dlouze nasál kouř. „Pak se to ale podělalo.“

„Fritze!“

„Zas taková kovbojka to nebyla.“ Mávl rukou. „Dostali nás policajti. Ale Rademann mě z toho zase vysekal. Jinak bych skončil v kriminále nebo aspoň v pasťáku nebo tak něco.“

„Člověče, Fritze, ty jsi blázen.“

„Musel jsem to aspoň zkusit. No teď je všechno stejný jako předtím. Hannah poslali zpátky do Dalldorfu. A já jsem zase u Rademannů.“

„Takže je všechno v naprostém pořádku,“ řekla Charly a okamžitě té věty litovala. Tohle nebyl vhodný okamžik na sarkasmus. Ale zlobila se. Proč ten kluk dělal takové věci? Proč nepoprosil o pomoc ji, než se nechal strhnout k takovému zoufalému činu?

„Jenže ono není nic v pořádku,“ řekl Fritze a ona poznala, že zadržuje slzy. „Všechno je na hovno, Charly.“

„Promiň, já to tak nemyslela.“

Zamáčkla cigaretu a dopila poslední doušek kávy, co už dávno vystydla. Dívala se na Fritzeho, který bojoval se slzami a hledal slova.

„Mám o Hannah strach,“ řekl nakonec.

„Obávám se, že pro ni nemůžeme moc udělat. Jedině doufat, že se jí ve Wittenau vede jakž takž dobře. Jestli chceš, můžu o ní zkusit něco zjistit. Trochu na to dohlédnout.“

„Hannah už není v Dalldorfu. Leží v nemocnici.“

„Ach! Co je jí?“

„To mi nikdo neřekne. Nesmím ji ani navštívit. Protože je prý šílená. A prý nebezpečná vražednice.“

„Zpomal trochu. Co se stalo?“

„No to kdybych věděl. Vím jenom, že ji odvezli do Humboldtovy nemocnice. Tam vozí všechny z Dalldorfu. Pokud jsou teda opravdu vážně nemocní.“

„A odkud víš, že tam je?“

„Povídal to pan Rademann. Copak mi nevěříš?“

„Samozřejmě že ti věřím. A on to ví odkud?“

„Co já vím? On zná různý lidi. Jeho známí taky pomohli, abych nemusel do kriminálu, i když jsem mu štípnul pistoli.“

„Tys Rademannovi ukradl pistoli?“

Pokrčil rameny. „Potřeboval jsem zbraň, abych odtam Hannah dostal.“

Charly se snažila zachovat klid.

„A Rademann ti jinak nic neřekl? Ani jak na tom Hannah je?“

„Ne. Ani prd. Jenom to, že ji mají operovat.“ Fritze zamáčkl nedopalek. „On vždycky dělá starostlivýho. Ale ve skutečnosti mě chce ničit. Taky teď posledně u HJ…“ Máchl rukou.

„Co bylo u HJ?“

„To nestojí za řeč.“

„Fritze, jestli nechceš zůstat u Rademannových, najdeme nějaké řešení.“

„Ne, Charly, proto tady nejsem, mně jde o Hannah, jenom o Hannah. Nikdo mi neřekne, co s ní je, a já tam jet nemůžu.“

„Mám tam zajet já? Zeptat se v nemocnici?“ Chlapcův potemnělý výraz se projasnil prvním náznakem úsměvu a Charly věděla, že to je přesně ta prosba, kvůli níž ji po tak dlouhé době vyhledal.

„Kdybys mohla,“ řekl.

Vzala ho za ruku a byla ráda, že neucukl.

„Fritze… Já pro tebe udělám cokoliv. To přece víš.“

Přikývl. „Máš čas příští úterý? To bych mohl. Kdybys do té doby už o Hannah něco zjistila.“

„Pokusím se.“ Charly se usmála. „Nemusíš ale zůstávat u Rademannových, jestli se tam necítíš dobře. Já…“

Teď už ruku odtáhl.

„Do mých záležitostí se nepleť,“ řekl. Jeho tón byl ostřejší než jeho pohled, v němž prosvítala spíš úpěnlivá prosba. „Prosím,“ řekl. „Já od nich nechci pryč, nemůžu od nich pryč. Zjisti jenom, co je s Hannah, víc pro mě dělat nemusíš.“

„Dobře, dobře. Nechci tě do ničeho tlačit. Zjistím o Hannah, co budu moct.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Díky.“ Fritze vstal. „Musím padat. Než někdo něco zjistí.“

Prošel kolem ostatních stolů ke dveřím a ven na ulici. Jeho šálek byl jen napůl prázdný. Charly se za ním dívala, dokud za ním nezapadly dveře. Co to s tím chlapcem jenom bylo? Proč chtěl za každou cenu zůstat u Rademannových?

6 

Lehký větřík přinášel ze západu přes Rýn jeden bílošedý mrak za druhým. V noci pršelo, tráva byla ještě mokrá, zeleninové záhony rozbahněné. Ale to nevadilo, on měl na nohou gumové holínky. Jako vždycky, když pracoval v zahradě. K nim měl manšestrové kalhoty, jaké nosíval do práce už ve Wiesbadenu, a tmavě zelený bavlněný kabátek.

Starý pán to měl ve zvyku ovšem úplně jinak, dokonce i na zahradu si bral oblek, sice prastarý a obnošený, ale pořád to byl normální oblek, v němž možná před dvaceti lety chodíval do kostela. A možná v něm vítal Hindenburga. V domácnosti Adenauerových se nic nevyhazovalo, všechno se muselo donosit. A to, co platilo pro hlavu rodu, platilo dvojnásobně pro potomky. Schorsch, Adenauerův nejmladší, v životě nenosil nic nového, stejně tak nejmladší dcera Libet. Rodina byla velká, šatní skříně měla plné a ti nejmladší se nacházeli až na konci oděvního řetězce. Rath si natáhl kožené rukavice. Ty byly nepostradatelné, protože speciální štětka doplněná ocelovými hroty, kterou držel v ruce, byla pod elektrickým napětím. Elektřinu do deseti kovových tyčinek přiváděl dlouhý kabel zapojený do zástrčky vedle dveří na terasu.

„Támhle, vidíte? Ty hlávky. Běžte tam.“

Adenauer tam stál jak vojevůdce a ukazoval na hlávky kapusty na zeleninovém záhonu. Rath dělal, co mu bylo řečeno, táhl za sebou vzpurný kabel, jako kdyby měl na vodítku vzpouzejícího se psa, a přejel štětkou po listech kapusty, na nichž se rozlézaly černo-zelené housenky zanechávající za sebou okousané listy. Tu a tam zapraskaly jiskřičky, ale jinak se nic nestalo, na housenky to neudělalo žádný dojem.

„Zkuste to ještě jednou. Je potřeba víc tekutiny.“

Pokud šlo o tekutinu, kterou se navlhčovala štětka, byl to potašový louh, a tedy další důvod k nošení pevných rukavic. Nebylo příjemné potřísnit si jím holé ruce.

Rath napustil z malé nádržky připevněné k madlu na štětiny tolik louhu, až odkapával na zem, a celou proceduru zopakoval. Jiskřilo to a praskalo víc než předtím, a když štětku odtáhl tentokrát, neviděl už žádnou housenku. Adenauer si dřepl u záhonu a zvedl ze země tři čtyři housenky bělásků.

„Tak, vidíte, pane Rathe,“ řekl, „funguje to! Já to věděl! Ti už se ani nehnou. Je po nich!“

Rath si říkal, jestli ten úspěch nemá být připsán spíš žíravé tekutině než elektrickému proudu a jestli by nestačilo polévat housenky jednoduše z konve, ale raději mlčel. Elektrický usmrcovač hmyzu byl jedním z bláznivých vynálezů Konrada Adenauera. Bývalý kolínský primátor a předseda pruské státní rady vypuzený nacisty ze všech veřejných funkcí, se nemohl politicky angažovat, a o to intenzivněji se věnoval svému koníčku: vynálezům.

Přátelé u AEG pro něj dle jeho nákresů sestavili prototyp usmrcovače hmyzu, a dokonce jej otestovali, ale po testech padl vlídně formulovaný, avšak zničující ortel – elektrický usmrcovač hmyzu je nebezpečnější pro svého uživatele než pro škůdce, s nimiž má bojovat. Něco takového však nemohlo Adenauera zastavit. U jedné kolínské firmy si nechal zhotovit speciální štětku, jejímž vyzkoušením byl nyní poctěn Rath. Starý pán byl pevně odhodlán podat patentovou žádost i na tento vynález, tak jak to učinil už v případě zahradních hrábí kombinovaných s kladivem a elektricky osvětleného štupovacího hříbku. Konrad Adenauer byl paličák. Vždycky býval. Úplně stejně jako jeho blízký přítel Engelbert Rath. Ti dva bývali kdysi nejmocnějšími muži Kolína, jeden primátor a druhý vládní rada na policejním prezidiu. A teď? Co z toho zbylo? Postarší muž v obnošeném obleku, který ve své zahradě sbíral housenky. A ten druhý ještě starší, který seděl v kolečkovém křesle ve svém příliš velkém domě a nesrozumitelně drmolil.

„Toto nové pozorování musíme zaznamenat. Rozhodující je množství tekutiny! Obejděte celý záhon s kapustou, potom zjistíme, kolik housenek jsme dostali. A zapište přesné množství tekutiny a koncentraci louhu.“

Rath přikývl. Nebylo by prozíravé Konradu Adenauerovi odporovat. O tom se přesvědčili už mnozí, v poslední době šlo hlavně o zaměstnance Říšského patentového úřadu, s nimiž si starý pán intenzivně dopisoval. Rath si připadal trochu jako asistent bláznivého profesora. Ale co nadělal? Tohle byla cena za to, že v Rhöndorfu nalezl útočiště. Zahálka se v domě Adenauerových nikomu netrpěla. Poskytli mu přístřeší, takže musel pracovat. Ať už se vyskytly úkoly pro zahradníka, údržbáře nebo řidiče, všechno zastal pan Michalek ze Sudet.

Jediné osoby v celém domě, které znaly jeho skutečné jméno, byl Adenauer sám a jeho manželka Gussie. Pro děti a ostatní služebnictvo byl Helmutem Michalkem z Klein Petersdorfu, jak to stálo v jeho československém pasu. Jednou se jej Adenauerův syn Paul, který v patnácti projevoval již značný zájem o politiku, u večeře zeptal na jeho názor, jestli prý chce také domů do Říše.

Rath byl zaskočen a místo něj odpověděl Adenauer, který zabručel, že Němcům v Československu pochopitelně není možné zazlívat, že se cítí spříznění s Říší, ale že nic na světě nemůže ospravedlnit další válku. Potom u stolu zavládlo ticho, všichni se mlčky věnovali svým opékaným bramborám.

Až do této chvíle Rath na nebezpečí války vznášející se nad Evropou vůbec nemyslel. Obsazení Porýní, připojení Rakouska – tohle všechno proběhlo pokojně. Tentokrát se však zdálo, že je to vážné. V Adenauerových očích se rozhodně daly vyčíst obavy o jeho syny. Dva nejstarší z prvního manželství byli dávno dospělí a byli by okamžitě povoláni a také Paul by byl za tři roky na řadě. Rath myslel zase na Fritzeho, kterému bylo skoro osmnáct. Na všechny ty mladé lidi. Nic než potrava pro děla kvůli megalomanii německé vlády?

Nebylo tomu tak ale vždycky? Když začala světová válka, jak tenkrát na gymnáziu jásali. Stejně tak učitelé jako žáci. Ve čtrnáctém roce byl Gereon Rath stejně starý jako Paul Adenauer nyní a jásal také. Dokud rodinu nezastihla zpráva o hrdinské smrti jeho bratra Anna. Dnes už při pomyšlení na válku nikdo nejásal. Nebo alespoň nikdo, kdo ji zažil. Takto Rath uvažoval, protože to považoval za samozřejmé, ale Adenauerovy obavy v poslední době nahlodaly i jeho.

Nahoře na terase se zjevila kuchařka Bertha, ale nepřišla je zavolat k obědu, jak Rath doufal.

„Pane primátore? Telefon!“

Třebaže mu to lichotilo, Adenauer nesnášel, když ho někdo oslovoval jeho ztraceným titulem. Kuchařka si však zarputile nehodlala odvyknout, natolik to pro ni byla velká čest pracovat pro bývalého primátora Kolína. Adenauer přesypal sesbírané mrtvé housenky do plechovky a vydal se vzhůru svahem. Rath se dál staral o kapustu. Netrvalo dlouho a Adenauer se objevil ve dveřích na terasu, vytáhl kabel usmrcovače hmyzu ze zásuvky a mávl na Ratha, ať přijde do domu.

„Padla,“ řekl, když Rath přišel nahoru. „Musím do Kolína. Všechno tady sbalte a oblečte si něco čistého. Odvezete mě.“

Adenauer neměl řidičský průkaz ani vlastní auto. Coby primátorovi mu náležel služební vůz a nechával se vozit. Nyní musel řidiče zastupovat Gereon Rath.

Během chvíle se umyl a hodil na sebe oblek. Když sešel ze schodů od svého podkrovního pokoje, vyměnil již Adenauer obnošený zahradní oblek za nový čistý.

„Dnes se musíte najíst bez nás,“ řekl dětem, které se již shromažďovaly u stolu. „Musím nutně do Kolína, pan Michalek mě odveze.“

Děti vychovaně přikývly, jen Gussie se tvářila ustaraně. Jako jediná věděla, o co se jedná.

„Můj otec?“ zeptal se Rath, sotva za nimi zapadly domovní dveře.

Adenauer přikývl. Rath se s ním cestou po stovce schodů vedoucích od domu dolů na ulici Zennigsweg snažil udržet krok, protože bývalý primátor chtěl patrně vytvořit nový rekord. Ani dole na ulici nezpomalil a Rath mu sotva stačil.

Šli za pekařem Profittlichem dole ve vesnici, jehož automobil si Adenauer mohl půjčit. A ne poprvé. Na vlastní auto peníze v rodině Adenauerových nedostačovaly. Vůz stál v garáži hned vedle kavárny, červenočerný Ford Köln, jeden z prvních modelů z továrny Niehler Werk, kterou k Rýnu přivedl právě Adenauer.

Adenauer obyčejně sedával vzadu, jako kdyby byl stále primátorem a Rath zaměstnanec magistrátu, ale tentokrát se posadil na místo spolujezdce. Řízení fordu bylo jaksi neohrabané, občas to chvíli trvalo, než se mu podařilo zařadit příslušnou rychlost.

Třebaže mu Adenauer nic moc neřekl, Rath zhruba tušil, co ho na Klettenbergu čeká: jeho otec v potemnělé ložnici obložený horou polštářů, matka s uplakanýma očima vedle něj. A všude a nikde sestra Ursula, která se snažila do tohoto blázince vnést trošku normálnosti. Engelbert Rath už měsíce odmítal zemřít. Nemohl mluvit, nedokázal pohnout pravou stranou těla a v nejlepším případě seděl v kolečkovém křesle, pokud vůbec opustil lůžko. Vyhlídky na zlepšení neexistovaly, ale smrt, která již tolikrát klepala na dveře, nechtěla práh Rathova domu překročit. Kolikrát se již dostavil farář připravený udělit poslední pomazání, aby pak zase odešel s tím, že od starého Ratha přijal jen nesrozumitelně drmolenou zpověď. Dvakrát dokonce extra přijel z Berlína Severin, ale to otce pouze rozčílilo natolik, že doktor poslal syna pryč z místnosti. S matkou a sestrou se Severin usmířil, ale zdálo se, že s otcem to možné nebude. Ani ve svém současném stavu, kdy mohl konec nastat každou minutou, Engelbert Rath svému synovi neodpustil, že ve čtrnáctém roce těsně před vypuknutím války odešel do Ameriky.

Starý Rath své děti nikdy nemiloval. Pouze svého nejstaršího, Anna, který padl ve válce, někdy pochválil. A po jeho smrti jej postavil na piedestal a udělal z něj nedostižného světce.

Zbylí tři sourozenci se patriarchovi nemohli nikdy zavděčit, dokonce ani Gereon ne, ačkoliv byl natolik hloupý, že se vydal ve šlépějích svého otce a nejstaršího bratra a stal se policistou. No, kariéra v policejním aparátu nyní skončila jak pro otce, tak pro syna. Jeho otce, vládního radu, nacisté okamžitě odstavili, jakmile se v Kolíně dostali k moci. Kromě znělého titulu a nároku na penzi Engelbertu Rathovi nic nezůstalo.

Adenauer seděl na místě spolujezdce mlčky, z jeho výrazu se nedalo vyčíst, jak vážné obavy si o svého starého soukromého i stranického přítele Engelberta dělá. Co když už to přišlo? Rath nevěděl, jestli má strach, nebo jestli v to dokonce doufá. Tajně si dělal větší starosti o matku než o otce. Erika Rathová byla zoufalá. Starala se o starého pána dojemně a sebemenší zhoršení jeho stavu ji uvádělo v paniku. Pro všechny by bylo jednodušší, kdyby jim otec konečně udělal tu laskavost a umřel.

Rath jel po Rheinuferstrasse v Königswinteru a předjel tramvaj. Po levé ruce se líně valila zelenohnědá řeka. Když přijeli k odbočce k přívozu v Niederdollendorfu, museli zastavit. Cestu dolů k Rýnu blokoval zástup lidí.

Rath vyhodil blinkr a zajel ke straně.

„Podívám se, co se tam děje,“ řekl a vystoupi. Pak se prodíral mezi lidmi.

„Co je to tady za tlačenici?“ zeptal se jednoho muže.

„Všichni tady chcete na druhou stranu?“

Muž se na něj podíval, jako kdyby neměl všech pět pohromadě.

„Jistěže ne. To ani nemůžeme. Nebo ne teď. Nejdřív musí přejet Čembrlén.“

„Kdo?“

„No přece Čembrlén. Musí za Vůdcem. Vy nečtete noviny?“

„Jenom o Vánocích a Velikonocích,“ řekl Rath. Ukázal na ford, v němž čekal Adenauer. „My chceme jenom naproti do Godesbergu. A přívoz už jede.“

Elektrický přívoz se už skutečně blížil od godesperského břehu. Byl prázdný. Na palubě nebyli žádní lidé ani žádná vozidla, zato ale nechyběla hojná vlajkosláva. Vlajky s hákovým křížem se střídaly s Union Jackem Spojeného království.

„Přívoz už jede, ale ne pro vás. Státní návštěva má přednost. Nebo mi chcete povídat, že taky vezete politika?“

„Vypadám na to?“

„Ne. A váš spolujezdec už určitě ne.“

U přístaviště čekaly dvě černé limuzíny střežené příslušníky SS. Jedna měla vepředu na kapotě britskou vlaječku, druhá německý hákový kříž. Takže v jednom z těch aut sedí Chamberlain, pomyslel si Rath, muž, který možná rozhodne o válce a míru. Tady se to ještě může protáhnout. Zapálil si cigaretu.

Britský premiér chtěl v Godesbergu naposledy vyjednávat s Hitlerem. Tak to vyprávěl Adenauer. Stále byl dobře informován, četl všechny noviny, které sehnal, ať to byly Honnefer Volkszeitung nebo Völkischer Beobachter. Ale o tom, že se Chamberlain zrovna v tuhle chvíli bude přesouvat na druhou stranu Rýna, se v novinách asi nepsalo. Nebo to Adenauer zapomněl.

Trajekt již zahájil přistávací manévr, a když se limuzíny daly do pohybu, zástup začal provolávat. Hajlování pro Hitlera, volání slávy britskému premiérovi. Někteří mávali vlaječkami, dokonce i britskými, kdo ví, kde je vzali.

Rath odhodil cigaretu a vracel se k autu.

„Chamberlain,“ řekl jednom, když se posadil za volant. Adenauer pokýval hlavou. Zamyšleně.

„Co ten si asi právě mysli?“ prohlásil. „Chtělo by to jít za ním a říct mu, že někým, jako je Hitler, se nesmí nechat vydírat.“

„K němu se nedostanete. Hlídají ho esesáci.“

„Vždyť by to bylo k ničemu. V důsledku rozhodne Hitler, jestli válku chce nebo ne.“

Rath přikyvoval, ačkoliv o těchto věcech neměl ani páru. Konrad Adenauer měl však zřejmě větší obavy o světové dění než o svého přítele Engelberta Ratha.

Zástup se rozešel, sotva elektrický trajekt odrazil. Lidé se klidili svou cestou, silnice byla zase volná. Rath povolil ruční brzdu a pozvolna sjel k molu. Na další přejezd byli první na řadě. Adenauer nic neříkal, ale díval se za vyzdobeným trajektem s černými nablýskanými limuzínami, dokud nedorazil ke godesberskému břehu. Nad řekou se zšeřilo, mraky se uzavřely, na čelní sklo dopadly první kapky. Rath zapnul stěrač.

7 

Mosazná písmena na již mírně zašedlé fasádě zářila na slunci novotou. NEMOCNICE ERWINA LIEKA, četla Charly. Starobylá Humboldtova nemocnice založená za dob císařství byla před několika týdny přejmenována. Erwin Liek, k nacistům loajální lékař, byl už aspoň po smrti, což zdaleka neplatilo pro všechny nové názvy po celém Německu. Prakticky každé německé město mělo náměstí Adolfa Hitlera nebo alespoň jeho ulici. Jejich absence vyloženě budila podezření, zda dotyčná radnice pohlíží na nové časy s patřičným nadšením.

Před recepcí se vytvořila krátká fronta a Charly si stoupla na její konec. Rozhlédla se. V jednom z kožených křesílek seděl starší pán v županu se zasádrovanou rukou v pásce a kouřil. O kus dál ve vstupní hale stáli dva lékaři v bílých pláštích, kteří polohlasem diskutovali, jinak tam byl klid. Každodenní kvap velké nemocnice do foyer nemocnice Erwina Lieka nedoléhal.

Fronta se rozplynula, Charly byla na řadě.

„Mé jméno je Rathová,“ řekla, „Charlotte Rathová,“ a položila na pult vizitku. „Chtěla bych navštívit jednu pacientku. Hannah Singerovou.“

„Je mi líto,“ odpověděla dáma za přepážkou, „ale návštěvní hodiny už skončily. Panstvo před vámi jsem taky musela poslat pryč.“

„Nemohla byste pro mě přimhouřit oko?“

Recepční střelila pohledem po dvou doktorech, kteří stáli v doslechu a bavili se.

„Kam bychom pak došli?“ řekla hlasitěji, než bylo nutné. „Pravidla jsou pravidla.“

„Chtěla bych jen vědět, jak se jí daří. Jestli ji brzy propustíte. Mohla byste se podívat?“

„Jste příbuzná pacientky?“

„Ne.“

„V tom případě nemůžu nic dělat. Tohle jsou důvěrné informace.“

„Ale snad mi alespoň můžete říct, na kterém oddělení leží. Aspoň to budu vědět, až se zítra vrátím, a nebudu vás muset obtěžovat.“

Recepční si povzdechla.

„Jak bylo to jméno?“

„Singerová. Hannah Singerová.“

Žena otevřela velkou knihu a začala listovat.

„Žádná Singerová u nás neleží.“

„Museli ji přivézt před několika dny. Ze sanatoria Wittenau.“

„Proč to neřeknete hned? Tu byste bez povolení stejně navštívit nemohla. To jde přes Wittenau. Vždyť jsou to všechno blázni.“

„Takže musím o návštěvu žádat u vedení ústavu?“

„Přesně tak.“

„Ale možná byste mi přesto mohla říct, kde leží. A kdy má být propuštěna. Nebo musím mít žádost i na tohle?“

Žena zaklapla knihu a otevřela jinou, menší. Sjela ukazovákem po otevřené stránce a zarazila se.

„Co se děje?“ zeptala se Charly. „Našla jste Hannah?“

„Obávám se, že ano.“

„Co to má znamenat?“

„Pacientku, na kterou se ptáte, opravdu přivezli. Ale už před týdnem.“

„A co to znamená? Už je z nemocnice pryč?“

„Jak se to vezme.“

„Co tím myslíte?“

„Pacientka Singerová… Je mi to moc líto, jestli vám byla blízká. Ale… Bohužel zemřela.“

„Jak, prosím?“

„Pacientka je mrtvá. Exitus.“ Recepční si rozpačitě odkašlala a nahlédla do záznamů. „V ten samý den, kdy jsme ji přijali.“

Charly byla v takovém šoku, že jí chvíli trvalo, než mohla zase něco říct.

„Ale… Na co zemřela? Co to bylo za nemoc? Neměla jsem tušení, že je to s ní tak zlé.“

„Je mi líto, ale to vám nemůžu říct.“ Žena zavřela knihu. „Lékařské tajemství.“

„Promiňte, prosím, já sem přijdu, abych navštívila nemocnou přítelkyni, vy mi řeknete, že umřela, a já ani nesmím vědět proč?“

Charly zvýšila hlas, kouřící pacient a oba doktoři se po ní ohlédli.

„Uklidněte se, prosím,“ řekla recepční.

„Jak mám být po tak otřesné zprávě klidná? A při vašem chování? Kde je Hannah? Kam jste ji odvezli?“

„Cože?“

„Její tělo. Kde je? Chci Hannah vidět!“

„Promiňte, ale to už přeháníte!“

„Proč? Copak máte co skrývat?!“

„Takové obviňování si vyprošuji!“

„Jenom se divím, že mi chcete odepřít přístup k jejímu tělu.“

„Žádné tělo už není. Grieneisen ji dávno odvezl. Možná zavolejte tam, třeba vám ukážou urnu.“

Charly chtěla na tuto nestoudnost něco odpovědět, ale přerušil ji mužský hlas, který na ni promluvil ze strany.

„Nějaké problémy, slečno Leitnerová?“

K recepci přišel jeden z těch dvou lékařů, kteří se právě zdržovali v hale.

„Paní není spokojená s informací, kterou jsem jí dala, doktore Ecku. Nehledě na to, že návštěvní doba dávno skončila, tak pacientka, kterou chtěla navštívit, bohužel zemřela.“

„Která pacientka?“

„Singerová Hannah. Jedna bláznivá z Dalldorfu.“

„Prosím vás, nemluvte tak neuctivě.“

„Pardon, pane doktore.“

„Jak se prosím jmenujete?“ zeptal se muž v bílém, který se otočil na Charly.

„Rathová, Charlotte Rathová.“

Charly mu podala vizitku, která stále ležela na pultu recepce. Zastrčil ji do kapsy a podal Charly ruku.

„Těší mě. Já jsem doktor Eck. Chirurg Hum… nemocnice Erwina Lieka.“ Lékař jí potřásl rukou. „Upřímnou soustrast. Byla vám zemřelá blízká?“

Charly přikývla. „Nějakou dobu pro mě byla jako dcera.“

„Jako dcera,“ vmísila se do toho slečna Leitnerová z recepce. „Nejste příbuzná, a proto vám nesmím nic říkat. Takhle jednoduché to je. Pacientka neměla žádné příbuzné, proto jsme o jejím úmrtí mohli informovat jedině vedení ústavu a poručníka.“

„Moment.“ Charly se zarazila. „Slyšela jsem správně? Hannah Singerová měla poručníka?“

„Ano, je to tady v záznamech.“

„Můžete mi říct alespoň jeho jméno? Možná si budu moct promluvit s ním.“

Slečna Leitnerová se tázavě podívala na doktora Ecka, ale ten se zatvářil blahosklonně a přikývl.

„Je to nějaký pan Rademann,“ přečetla recepční.

„Wilhelm Rademann, Lothringer Stra…“

„V pořádku,“ řekla Charly. „Adresu znám.“

O dobrou půlhodinu později stála na schodišti v Lothringer Strasse a mačkala zvonek tak zuřivě, jak snad ještě nikdy. Slyšela z bytu jeho chraplavé řinčení. Stiskla tlačítko znovu a ještě jednou, nechala zvonek drnčet v netrpělivém rytmu.

Původně si přísahala, že u těchto dveří už nikdy nezazvoní, ale muselo to být, musela svůj vztek někam nasměrovat.

Wilhelm Rademann přišel otevřít osobně. Hleděl na ni se zdviženým obočím, jako kdyby čekal někoho jiného. S Charlotte Rathovou určitě nepočítal.

„Paní Rathová,“ řekl a nasadil výraz, jako kdyby kousl do citronu. „Jaké překvapení.“

„Neříkejte.“

„Jestli hledáte Friedricha, tak vás musím zklamat. Světonázorové školení u Hitlerjugend. Rád bych vám ale připomenul, že zákaz styku nadále platí, máte zakázáno chlapce vídat a hovořit s ním. Takže vám můžu jenom popřát dobrý den. Heil Hitler!“

Chtěl zavřít dveře bytu, ale Charly do nich strčila nohu.

„Co máte společného se smrtí Hannah Singerové?“

„Cože? O čem to mluvíte?“

„Proč chlapci vyprávíte, že Hannah odvezli do nemocnice, a tajíte mu, že umřela už v den, kdy ji přijali?“

„Vy jste se sešla s Friedrichem? To bude mít důsledky, paní Rathová, to přinese důsledky, na to se spolehněte.“

„Přestaňte mi vyhrožovat, tím na mě dojem neuděláte. Řekněte mi, proč jste chlapci lhal. Máte špatné svědomí? Nebo proč nesmí vědět, že je Hannah mrtvá?“

„Nechápu, proč bych měl mít špatné svědomí.“ Rademann na ni rozhořčeně hleděl. „Chtěl jsem to Friedrichovi sdělit šetrně, to je všechno. Já přece vím, co k té šílené vražedkyni cítí, třebaže tomu vůbec nerozumím.“

„Říkáte Hannah šílená vražedkyně, ale přijmete nad ní poručnictví? To mi musíte vysvětlit!“ Poznala na něm, že ho zahnala do kouta.

„Já nejsem povinen cokoliv vám vysvětlovat, vážená paní Rathová. Dost by mě ale zajímalo, odkud víte o smrti Singerové a o našem poručnictví. Vy pořád ještě strkáte nos do věcí, po kterých vám nic není?“

„Strkám nos tam, kam chci. A Hannah Singerová se mě hodně týká. Zabývala jsem se jejím případem, ještě když jsem pracovala u kriminální policie.“

„Tak jste si to poručnictví měla vzít raději vy!“

Ach ano, pomyslela si Charly, to jsem asi měla. Ale bohužel to dřív napadlo tohohle nafoukaného hajzla.

„Jenže to jste evidentně udělal vy,“ odsekla. „A já se ptám proč.“

„Tedy,“ Rademann zvedl bradu a přešel do blahosklonného tónu, „jelikož vím, jak moc Friedrichovi na té mladé dámě záleželo, tak jsem si myslel, že by bylo dobré, kdybych převzal zodpovědnost i za ni. Jinak už nikoho na světě neměla. Poslední příbuzný byl její otec a ten zahynul při požáru, který založila jeho vlastní dcera.“

„Vy mi chcete vážně tvrdit, že vy jste se jako kovaný národní socialista angažoval pro Židovku? Ještě ke všemu zavřenou na psychiatrii?“

„Jde mi jenom o Friedricha. Ale tomu vy asi nerozumíte.“

Ten chlap byl tak slizký, až se Charly fyzicky hnusil.

Zavrtěla hlavou.

„To nechte na mně.“