Marie Macková 

Příběh zelenooké Rusalky 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Marie Macková, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1988-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1989-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Veškeré postavy z následujících stránek se zrodily výhradně ve fantazii autorky, právě tak jako příběhy, které na nich prožívají. Jakákoliv podobnost s historicky doložitelnými událostmi je tedy čistě náhodná.

Vincenz Kappel von Savenau ovšem skutečně patří do dějin finanční správy habsburské monarchie, včetně té části jeho života a služby, která je tu naznačena. Město Broumov je na mapě k nalezení do dneška, stejně jako vesnice Merzdorf a Johannesberg. Okresní představený Eduard Arlt v roce 1866 v Broumově na smíšeném okresním úřadě sloužil a evakuaci státních úředníků mohl prožít podobně, jak je popsáno. Pak už se však zařadil po bok fiktivním postavám a jejich příběhu. Reálnou figurou je i velkoobchodník Norbert Schöffl, jemuž však autorka přiřkla rodinu i události podle vlastního uvážení a doufá, že se proto na ni nebude zlobit. Také MUDr. Norbert Schultes žil a před pruskou popravčí četou se v roce 1866 skutečně ocitl. Byl starostou Broumova a podle Vierteljahrschrift für die praktische Heilkunde zemřel v lednu 1870 v důsledku chronické plicní tuberkulózy. Právní rámec, v němž se příběhy odehrávají, odpovídá situaci roku 1866. Tajuplný svět rusalek

či trpaslíků zabydlených v Broumově a okolí, právě tak jako mnohé zdejší zvyky krásně popsala Eva Koudelková ve své knize Broumovsko v pověstech (Liberec 2009). A rusalka?

„Je to kouzelnice, vzduchová postava, pára a dým, nic!“ napsal o ní Václav Kliment Klicpera (V. K. Klicpera, Česká meluzína, Praha 1848, s. 111). Opravdu?

Válka v roce 1866 prošla krajem a změnit se na tom zpětně nedá vůbec nic. O téhle krátké, ale urputné válce s dalekosáhlými důsledky bylo od té doby napsáno mnohé a stále nové texty vznikají. Není to konflikt uzavřený mezi stránky učebnic. Provokuje. Nejenom mrtvými lidmi a koňmi. Mrtví z každé války se postupem doby promění ve statistiku bez konkrétních tváří a následně v pomníčky i monumenty na bývalých bitevních polích a všude tam, kde se to zdá důležité. Z bývalých nepřátel se pozvolna stávají spojenci a naopak. K tomu je však zapotřebí dlouhá doba. Než uplyne, zůstávají všichni padlí bolestnou vzpomínkou a většinou i nezodpověditelnou děsivou otázkou. Proč? K čemu to bylo dobré? 

Prolog 

Dřevěný můstek přes Liščí potok měli jako na dlani. Tuhle pozorovatelnu hledali dlouho a usilovně, ale vyplatilo se. Trnky už dávno odkvetly, ale bodlinaté křoví dosahovalo až k zemi a tvořilo neprostupnou, a především téměř neprůhlednou clonu ve směru od cesty. Výhled k vodě sice bylo potřeba pečlivě vybírat, ale nevelká plošina poskytovala pohodlné posezení právě tak pro ně dva.

„Přijde?“

Hubený kluk sedící na patách si objal holá kolena rukama. Otázka směřovala ke druhému, který se beze spěchu uveleboval vedle. Nejenom špinavě plavé vlasy ulíznuté na obě strany od pěšinky prozrazovaly sourozence.

„Vždycky touhle dobou chodí,“ odpověděl s převahou staršího a znalejšího, „asi nechce, aby ji někdo viděl.“

„Ale ty jsi ji viděl?“

„Jenže ona neviděla mě. V téhle skrýši nás nemůže uvidět. Nikdo nás tu nemůže uvidět.“

Mladší si spokojeně utřel rukávem nos. Takového staršího bráchu jen tak někdo nemá. Nevadil mu ani dloubanec do žeber, co po chvíli přišel. Otočil hlavu a uviděl, jak bratr ukazuje bradou kamsi do prostoru a přitom si tiskne ukazováček přes rty. Na můstku přes mělké koryto Liščího potoka stála stařenka s otepí roští na zádech. Bez zaváhání si vybrala to nejužší prkno a vydala se po něm na druhou stranu.

„Co tady okouníte?!“

Masitá ruka dopadla na rameno mladšího z bratrů a téměř ho přimáčkla k zemi. Starší byl rychlejší než druhá ruka, naučeným pohybem se nízko nad zemí prosmykl mezi ostny trnkových keřů a ocitl se na cestě mimo její dosah. Utéct však nemohl. Nechat mladšího bratra ve spárech Valdemara Císaříka, to by si nikdy neodpustil. Měl ho rád. Bratra, ne Císaříka. Ševcovského mistra, co všude slídil, upřímně nenáviděl.

„Tak povídej, co tam bylo tak zajímavého?“ zatřásl rozložitý švec drobnou postavičkou, když se mu ji podařilo vytáhnout z trnkového křoví. Kluk se zoufale rozbrečel.

„Jozífek nic neprovedl!“ ozval se jeho bratr tak hlasitě, jak to v danou chvíli dovedl.

„Ale provedl,“ pootočil se mohutný ševcovský mistr za hlasem, ale svou kořist nepustil, „jednak byste oba měli být ve škole a jednak není slušné pozorovat lidi, když o vás nevědí.“

„Škola už pro dnešek skončila,“ kluk se narovnal a přiblížil se k Císaříkovi téměř na dosah, „kromě toho Jozífek do ní ještě nechodí. A oknem do domu nikomu nekoukáme, dokonce ani přes plot do zahrady. Jsme na veřejné cestě a můžeme se rozhlížet, jak chceme. Ostatně vy to také děláte, jinak byste nás nenašel!“

Ševcovský mistr se vztekle rozmáchl. Jozífek se mu konečně vysmekl a schoval se za bratrova záda. Připadalo mu to bezpečné.

„My nepozorovali lidi,“ ozval se směrem k ševci, ale pevně se při tom držel bratrovy ruky.

„Nesnaž se mi tvrdit, že je to dobré místo na počítání ryb v potoce,“ ušklíbl se Císařík.

„Franzi mi ukázal rusalku, jenže vy jste ji vyplašil,“ drobná ručka se odvážně vysunula a prst ukázal přímo na ševcovského mistra. Ten se hlasitě rozesmál.

„Takový velký kluk a věří nesmyslům,“ zalykal se. Pak zvážněl. „Žádné rusalky přece nejsou.“

„Ale já ji viděl,“ odsekl Jozífek a postavil se vedle bratra.

„Šla přes můstek, nesla otýpku roští a pak zmizela. Skočila do vody, jenže se neutopila, protože rusalka je ve vodě doma a pod můstkem má vchod do své říše.“

„Nevím, co jsi viděl, ale rusalka to určitě nebyla. Ta patří do pohádek, nemůžeš ji potkat na lávce přes Liščí potok.“

„Potkat ne,“ zastal se bratra Franzi, „jenom uvidět z dálky. Spadne do vody, ale neublíží si a také ji tam nikdo nikdy nenajde.“ Naštěstí ji nenajde ani tenhle protivný švec, co má dojem, že spolkl všechnu moudrost světa. To si však Franzi pro jistotu už jenom myslel. Protože Císařík se nadechoval k dalšímu proslovu, chňapnul bratra za ruku a táhl ho pryč.

„Mamince vysvětlím, proč má Jozífek roztrhanou košili,“ zavolal ještě přes rameno na zkoprnělého ševce.

„Kdejakými povídačkami se to baví, ale když by mohli slyšet něco užitečného, tak zdrhnou dřív, než vůbec začnu,“ zabručel pro sebe Valdemar Císařík. Pak se opatrně rozhlédl na všechny strany a chvíli pozorně naslouchal. Kolem však bylo jenom úplně tiché chvějivé teplo červnového odpoledne. Když se ujistil, že je na cestě opravdu sám, obešel trnkové houští, nemotorně sklouzl po travnatém břehu a vydal se k Liščímu potoku. Břehy byly místy porostlé vrbami, kousek dál mladými olšemi, ale většinou šlo o kamenitá pole zvolna se svažující k vodě. Nebylo jí mnoho. Aby se v ní člověk utopil, musel by mít neobyčejnou smůlu. Císařík nikoho neviděl ani tady. Můstek sestával jenom z několika málo prken, ale poškozený nikde nebyl. Švec se naklonil pod něj. Sice mu v tom trochu překáželo vypasené břicho, k prozkoumání přimhouřenýma očima to však stačilo. Nikde nic pozoruhodného neobjevil. Narovnal se a zvažoval, má-li si rozmáčet boty a přebrodit na druhou stranu, nebo raději vyšplhat na můstek a věřit, že ho volně položená prkna unesou. Druhá možnost se mu nakonec zdála přijatelnější.

„Rusalka v Liščím potoce, taková pitomost,“ sunul se opatrně vpřed. Tam, kde můstek končil v ušlapané hlíně, ztuhl. Byla tam stopa. Malá a ne příliš zřetelná. Jenže Valdemar Císařík byl mistr ševcovský a věděl, na co se dívá. V pomalu vysychající hlíně byl otisk střevíčku, v jakém se nechodí na pole. Dámského, drobného, možná dokonce tanečního. Špičkou směřoval na můstek. Nevěřícně stočil oči na vodu a zase zpátky. Stopa nezmizela.

„Kluci pitomí,“ zamával si rukou před očima, ale otisk botičky opatrně překročil.

Čím víc se blížil k městu, tím zřetelněji vnímal nezvyklý ruch. Nešlo určit, co přesně ho způsobuje, jako kdyby byl všude kolem složený z mnoha navzájem nesouvisejících zvuků, z nichž žádný nebyl tím hlavním.

Před budovou okresního soudu stál povoz zakrytý plachtou. Jeden ze soudních úředníků bedlivě sledoval, jak si řada mužů navzájem podává balíky spisů až k tomu poslednímu, který je ukládá na vůz. Broumovský okresní představený Eduard Arlt vidět nebyl. Stál u okna své úřední pracovny tak, aby ho z ulice nikdo nemohl pozorovat, a bezmocně zatínal pěsti. Rozkaz k evakuaci smíšeného okresního úřadu, který před více než deseti lety propojil do jediného celku agendu okresního soudu a okresního hejtmanství, považoval za potupu. Státních úředníků Jeho Veličenstva císaře Františka Josefa I. všeobecně, ale i jeho samotného osobně. Sloužil ve státní správě habsburské monarchie od roku 1831, ale takovou situaci nikdy nezažil. Státním úředníkům bylo nařízeno, aby utekli před nepřítelem hrozícím zpoza hranice. Dřív, než válka začala. Dřív, než vojáci mohli ukázat, co na bojištích umí. To se nepřihodilo ani v divokém roce 1848.

Když dostal přípis o okamžitém přesunu všech státních úřadů od severní hranice do vnitrozemí, nevěřil vlastním očím. Vojákem nebyl a nikdy v životě nenosil jinou než úřednickou uniformu, ale nepřipadal si zbabělý, a už vůbec neutíkal od plnění povinností, ať se zdály být jakkoliv těžké. Evakuace byla podle jeho názoru dobrá pro děti a jejich opatrovnice. Jenže na jeho názor se nikdo neptal. Nechal proto najmout povozy, naložit na ně spisy a někam mezi ně posadit úředníky s jejich manželkami a dětmi. Sám byl odhodlaný odejít úplně poslední. Starostovi města se vyhýbal, protože nevěděl, jak by se mu podíval do očí. Ze státních úředníků, i když mimo jeho kompetence, zůstávala ve městě i na odděleních v jeho okolí stále ještě finanční stráž, ale i ta měla rozkaz odejít do bezpečí. Půjdou poslední, ale zmizí také. Patrně dřív, než se v okolí města a v celém příhraničí objeví první vojáci habsburské armády doposud rozptýlení od Olomouce přes celé východní Čechy. Kde je pruský nepřítel, se všichni jenom dohadovali.

Neklidný halas vytrhl okresního představeného z neradostných úvah. Před evakuačním vozem stál Valdemar Císařík a cosi zaujatě vysvětloval. Muži kolem ho evidentně nebrali vážně. Začal mávat rukama, zřejmě aby podpořil své názory. Pak dokonce jednoho z nich odstrčil, stoupl si na jeho místo a cosi předváděl. Arlt pootevřel okno právě včas, aby zaslechl jeho podrážděný výklad:

„Takhle to přece nemůžete dělat, zbytečně plýtváte energií! Musíte se postavit právě tak daleko od sebe…,“ dál se nedostal.

„Tady nemáte co pohledávat,“ soudní úředník ho chytil za rameno. Císařík se znechuceně oklepal. Štíhlý a lehce přihrblý muž bezmocně odlétl stranou. Ševcovský mistr mu nevěnoval další pozornost, zeširoka se rozkročil a rozpřáhl ruce k nejbližšímu balíku soudních spisů.

„Nezdržuj, Valda,“ zahřmělo zpod plachty vozu, „nech si ty svoje rozumy do putyky. Spěcháme!“

„Právě proto…,“ zvýšil hlas ševcovský mistr.

„Vypadni, copak jsi nerozuměl?“

„Kdybyste mě poslouchali…“

„Chlapi, shoďte ho třeba do škarpy, ale pohněte sebou!“ Několikero rukou se natáhlo k Valdemaru Císaříkovi. Ten však na nic dalšího nečekal. Pohodil hlavou, založil si ruce za zády a volným houpavým krokem odcházel. Okresní představený si za oknem v patře povzdechl. Kdyby bylo všechno tak jednoduché jako zbavit se nevítaného kibice. Zvuk otevíraných dveří za svými zády Arlt nepřeslechl. Otočil se až poté, co si byl jistý, že má ve tváři patřičně klidný a rozhodný výraz. Dobře udělal. Na prahu stála jeho manželka v praktickém cestovním kostýmku s malým koženým kufříkem v ruce.

„Půjdeme?“ zeptala se věcně. Za jejími zády netrpělivě podupával možná desetiletý hoch. Už se nemohl dočkat, až budou ve voze. Cestování pro něj bylo velkou vzácností a válečné nebezpečí si nepřipouštěl. Okresní představený se naposledy rozhlédl kanceláří. Nebyla první, kterou během své kariéry opouštěl, ale nikdy k tomu nedošlo za podobných okolností. Povzdech se mu povedlo utajit, chůze byla přiměřeně rázná. Před budovou se mu však podlomila kolena a mohl jenom tiše doufat, že si toho nikdo nevšiml. Především ne ten, kdo to způsobil. K vozu pomalu docházel štíhlý, trochu pobledlý a rozhodně už ne mladý muž, na jehož hlavu a ramena od tohoto okamžiku dopadala veškerá odpovědnost za město a jeho obyvatele. Doktor medicíny Norbert Schultes, místní starosta.

„Už odjíždíte?“ zeptal se a napřáhl k Arltovi ruku.

„Příkaz byl jednoznačný,“ rozpačitě se jí chopil okresní představený. Ve starostově obličeji nepostřehl sebemenší náznak opovržení, ba dokonce ani výčitky, přesto se necítil nejlépe. Doktor se nadechl k další otázce. Ve stejném okamžiku si však uvědomil, že paní Arltová stojí vedle svého manžela a trochu vyplašeně se usmívá. Dotaz spolkl, nebylo třeba ji zneklidňovat víc, než co způsobila samotná spěšná evakuace. Uklonil se a popřál šťastnou cestu.

„Bude to dlouhé, ale myslím, že se nedostaneme do blízkosti žádné armády, ani naší, ani pruské,“ i okresní představený svá slova adresoval manželce navzdory tomu, že hleděl do očí starosty města. Rozuměli si. Žádný kvapný úprk před armádou agresora není bezpečný z podstaty věci.

Když Norbert Schultes osaměl, mrzelo ho, že se nemohl Eduarda Arlta vyptávat na okolnosti narychlo organizované evakuace. Pražské místodržitelství mělo určitě lepší zprávy o pohybech pruského vojska než oni tady na hranicích. Hodily by se mu. Většinu z toho, co se dalo zjistit, považoval za spekulace, navíc nemístně zveličené a překroucené. Cizí armády ze severu do české kotliny přece tradičně pronikaly kolem Labe. Broumov byl ze všech stran obklopen horami, a to nebyl nejpříhodnější terén pro pochod vojska. Proč by Prusové šli právě tudy, daleko od jakékoliv splavné řeky i železniční trati. Jenže to všechno byla nejspíš zbožná přání starostenského mozku směřující k ujištění, že se městu i celé téhle krajině vyhnou nejenom bitvy, ale i prosté průchody vojsk. Realita neposkytovala příliš informací, domácích oddílů bylo v okolí opravdu poskrovnu. Co čekalo město a jeho obyvatele v nadcházejícím létě, nikdo neuměl předpovědět. A to nejhorší si mnozí nechtěli připustit. Starosta Schultes však musel, protože po odchodu státních úředníků tu vlastně nikdo neměl větší pravomoci ani větší odpovědnost.

Dvacátého pátého června roku 1866 v devět hodin ráno vstoupila do Broumova první předsunutá hlídka pruských hulánů. Patřili ke gardovému sboru, který byl součástí druhé armády, v jejímž čele stál generál pěchoty pruský korunní princ Fridrich Wilhelm. Jeden z pěti navzájem oddělených, ale koordinovaných proudů pruského vojska pronikl na území Čech bez téměř jakéhokoliv boje a rychlým tempem postupoval od Broumova směrem k Úpici. V následujících dnech a týdnech museli obyvatelé města a širokého okolí především zásobovat invazní armádu proviantem nejenom pro lidi, ale i pro koně. Starosta Norbert Schultes se několikrát ocitl před pruskou popravčí četou. Naštěstí osudný a nevratný povel nikdy nepadl. Když během září 1866 městem prošli poslední pruští vojáci stahující se zpět domů, zbyla po nich zdupaná krajina, hřbitov plný nových hrobů a úsloví používané s trpkým úšklebkem: „Er frisst wie ein Preuße!“ Kanceláře okresního úřadu i okresního soudu přišly o tu část nábytku, ze které se dal udělat oheň, v úřadovně hraničního inspektorátu finanční stráže byla vysklená všechna okna a v kasárnách tohoto sboru zbyly jenom holé zdi. Rusalka se u můstku přes Liščí potok objevovala v průběhu celého léta. Jenže nikoho nezajímala. Lidé měli úplně jiné starosti.

I. kapitola 

Inspektor finanční stráže Eduard Plischek se kodrcal poštovním vozem zpátky k hraničním horám. Měl vlastně štěstí. V červnu musel odejít před postupující pruskou armádou, stejně jako všichni státní úředníci, a nechat důchodkové škůdce i slušné obyvatelstvo svého hraničního inspektorátu jejich osudu a především okupační armádě napospas. O necelé tři měsíce později se vracel. Naštěstí ne tam, odkud odešel. Nebyl tedy nucen snášet vyčítavé pohledy těch, kdo si v právě uplynulém létě vychutnali pruskou armádu do všech – mnohdy hořkých – konců a podrobností. Rozhodnutí nadřízených jej odvedlo do zcela jiného hraničního inspektorátu. V Broumově nikdy dříve nebyl. Při troše štěstí tu nepotká žádného známého, ale především nebude muset řešit pošklebky místních, kteří prožili a přežili nepřítele, zatím co on úřadoval kdesi daleko v relativním bezpečí, s dostatkem jídla a nezkažené vody. Spatřoval v tom jistou výhodu. Proč potkala právě jeho, a ne některého jiného kolegu, však Plischek určit nedokázal. Přestal nad tím uvažovat v okamžiku, kdy se před ním vynořila podivuhodná krajina zamlžených hor a skal mnohdy jenom těžko představitelných tvarů.

Pomalu, skoro s námahou objížděli roztodivná kamenná uskupení, mezi kterými zcela jistě bylo nejbezpečnější se pohybovat jenom v doprovodu někoho dobře obeznámeného. Okresní město leželo za nimi na mírně zvlněné planině. Ještě dál na obzoru se rýsoval další horský hřeben. Ten už byl hraničním. Inspektor finanční stráže se na dálku snažil odhadnout jeho záludnosti, ale celkem brzy toho nechal. Nejbližší okolí silnice svědčilo o složitém čase, co jím kraj právě prošel. Jen některá pole kolem města byla čerstvě zoraná. Na ostatních nebylo co sklízet. Pochodující pruská vojska sice při svém bleskovém vpádu přes hranici využívala silnice, které jí umožňovaly opravdu rychlé přesuny, ale pro rasty se hledáním příliš nezdržovala. Oseté pole od sklizené louky nijak zvlášť nerozlišovala, budoucí úrodu rozdupala sice bezděčně, zato naprosto dokonale. Nejbližší zima tu bude hodně drahá, pro některé zdejší obyvatele patrně i hladová. Obilí i brambory bude třeba dovézt z krajů, kterých se válka nedotkla přímo. A to bude něco stát. Možná víc, než si může dovolit i tak bohaté město, jakým Broumov nepochybně byl.

Dohlížitele finanční stráže, co se nedbale opíral o zeď, si hraniční inspektor Plischek všiml dřív, než poštovní vůz zastavil. Potěšilo ho to. Jednak nebude muset v neznámém městě hledat úřadovnu finanční stráže, jednak to bylo neklamným znamením, že situace už se možná vrací do normálu.

„Dohlížitel Christian Leyer,“ srazil paty pohledný mladík, kterému tmavozelený kabát uniformy seděl na těle jako ulitý. Plischek si pomyslel, že nastoupil k finanční stráži nejspíš rovnou po maturitě, pokud ji vůbec stihl složit. Teď se však bez řečí chopil inspektorových zavazadel, srovnal je na trakař a upevnil provazem.

„Měl jsem štěstí,“ přehodil si pomocný popruh přes ramena, „vypůjčit si trakař není vůbec jednoduché. Koně během války z města prakticky zmizeli a ti, co přežili, se vracejí jen velmi pomalu. Lidská tažná síla je tu proto velmi populární.“

Plischek uznale pokývl hlavou a nechal se nasměrovat ke kasárnám finanční stráže. Než si najde podnájem odpovídající místním poměrům a jeho postavení zároveň, bude bydlet v erární budově.

„Ty upatlaný lumpe!“

Hraniční inspektor stěží stihl zastavit přede dveřmi, které se rozletěly do úzkého chodníku právě tam, kde měl obličej. Vzápětí z nich vycouval prostovlasý muž v uniformě finanční stráže, ve tváři rudý vzteky.

„Kdo je u tebe lump, ty chátro zabedněná!“ vrátil urážku neviditelnému soupeři uvnitř. Hned nato tasil šavli a vrhl se z ulice zpět do lokálu. Plischek ve stejném okamžiku mávl na Leyera a následoval svého zatím neznámého podřízeného do hospody. Takhle se mu ještě nikdy žádný financ na novém služebním místě nepředstavil.

„Okamžitě tu šavli schovejte,“ zavelel bez ohledu na vývoj situace kolem stolu v zadní části lokálu, kam se mezitím spor přesunul. Muž s distinkcemi vrchního dohlížitele finanční stráže však nevnímal. Téměř ukázkovým výpadem zasáhl levou ruku muže stejně brunátného, jako byl on sám. Na karty rozhozené po stole se rozstříkla krev. Plischek už se s povely nezdržoval. Dobře mířenou ranou zasáhl ruku vrchního dohlížitele. Ten něco podobného nečekal, šavle mu vypadla a odletěla kamsi do kouta. Nasupeně se otáčel, odhodlán vyřídit si to s nečekaným útočníkem patřičně razantně. Jediný pohled na límec neznámého muže jej však zastavil v polovině pohybu. Několikrát otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku. Jen pramen vlasů navlhlých potem mu spadl přes levé oko.

„Co to mělo znamenat?“ zaznělo velmi potichu, a přitom velmi zřetelně z úst hraničního inspektora.

„Odmítl splatit dluh ze hry,“ ozval se okamžitě zraněný.

Vrchní dohlížitel se stále nevzmohl na slovo.

„Kolik?“ zeptal se úsečně Plischek a přelétl očima rozseknutou ruku. Krvácela sice dost, ale ve skutečnosti to bylo jenom málo nebezpečné, na efekt provedené, škrábnutí.

„Půl zlatého,“ zasyčel muž a zkřivil obličej do působivé grimasy.

„Je to pravda?“

Vrchní dohlížitel neochotně přikývl. Hraniční inspektor ukazovákem opatrně prohrábl karty rozhozené po stole.

„Pánové hráli cvika, že ano?“

„To prosím ne,“ ozval se okamžitě na svou obranu hostinský, „ten se u mě nehraje!“

„Karty jsou opatřené kolkem,“ prohodil významně Plischek, zaťukal prstem na některé z nich a sjel pohledem hostinského od plešatící hlavy až k ošoupaným pantoflům, „takže mne to dál nezajímá. Pro tentokrát! Svědectví o tomto případě přijdete podat nepochybně zcela dobrovolně.“

„A vy,“ ukázal prstem na zraněného muže, „se dostavte zítra ráno na hraniční inspektorát finanční stráže k sepsání protokolu.“

Ten se sice znovu ukázkově zašklebil, ale nakonec přikývl. Stejně tak jako další z přítomných, kteří se dostali do role svědků incidentu, většinou nechtěných.

„Bez ohledu na to, že máte právě teď volno, prosím, následujte mne,“ hraniční inspektor zamířil ven z hospody. Neohlédl se. Zdálo se, že ho vrchní dohlížitel úplně přestal zajímat. Ten se poslušně zařadil několik kroků za něj. Služební šavli sice zvládl schovat, ale jinak se mu těžce dýchalo. Ve vzduchu se vznášel malér neobyčejných rozměrů.

„Kdo to kdy viděl, jít proti tasené šavli pěstí,“ ozvalo se rozvážně ztichlou hospodou, když za oběma financi zapadly dveře.

„Nemluv a raději mi pojď pomoci.“

Zraněný se ne příliš obratně snažil ovázat si ruku šátkem, který měl původně kolem krku. Valdemar Císařík se celým tělem rozvážně zhoupl na silných nohou, udělal pár kroků a zapřel se o stůl. Zmuchlaný šátek nejprve pečlivě vyklepal, pak uhladil, a teprve když byl s výsledkem spokojený, začal jej znovu pečlivě skládat.

„Než to doděláš, bude ze Seppa mrtvola,“ zavolal kdosi z hloubi lokálu.

„Žádný strach, mám to vyšpekulované.“

Místností se rozlehl smích, ale ševcovský mistr se rozhodit nenechal. Když byla poraněná ruka konečně zavázaná, zálibně si své dílko pohladil.

„Ani doktor Schultes by to tak nesvedl. Myslím, že si zasloužím štamprličku.“

Hospodský byl v doslechu a Císaříkovo přání vyplnil obratem.

„Připište to na účet tady Seppovi.“ Švec nasál vůni pálenky, blaženě se usmál a spolkl obsah sklínky najednou a bez nadechnutí. Pak hrábl po zmuchlaném klobouku:

„Řemeslo volá, nemohu tu ztrácet příliš ze svého drahocenného času.“

„Houby řemeslo,“ zavrčel posměšně Sepp, když za Valdemarem Císaříkem bezpečně zapadly dveře, „ta jeho vytahuje ze skrýší uzené, co zachránila před Prušáky. Ví Bůh, jak se jí to povedlo. On se teď ovšem může cpát jako o život.“

Hraniční inspektorát finanční stráže sídlil ve starém patrovém domě na Floriánském náměstí. Na rozdíl od mnoha jiných bylo stavení zděné jenom ve své přední části. Roubená polovina však byla obrácená do dvorku a nerušila honosný vzhled fronty bohatých domů s vysokými, sedlovými střechami. Pod nimi se ukládaly zásoby, aby byly v bezpečí a na dosah, když v zimě všechno kolem zapadne sněhem. Teď pod ně téměř nebylo co ukládat. Válka tady spolkla to, na co dosáhla. Tam, kde jiné domy měly podsíň jako stvořenou pro obchodování se vším možným, zabírala většinu šíře kasáren úřadovna finanční stráže. Její okna vedla přímo do ulice.

Ti z financů, kteří měli právě předepsanou kancelářskou službu, střídavě vyhlíželi lehce zaprášeným sklem. Všichni sice předstírali, že je nový hraniční inspektor vůbec nezajímá, ale opak byl pravdou. Inspektorát sestával ve skutečnosti jenom z jednoho respicienta a diurnisty. První z nich v terénu sloužil hodně málo, zato výpomocný písař, co měl být najímán příležitostně, seděl u svého stolu prakticky nepřetržitě. Všichni ostatní tvořili místní oddělení finanční stráže, jemuž stál v čele další respicient.

„Kancelář inspektorátu je v patře,“ informoval dohlížitel Leyer. Zvědavé obličeje za oknem tedy patřily mužům místního oddělení. Se zájmem pozorovali nejenom nového hraničního inspektora, ale také jeho značně neočekávaný doprovod. Vrchní dohlížitel měl podle svého zvyku trávit volno v hospodě, ne leštit kliky před vysokou hodností. Že jde o nějaký zádrhel, pochopili téměř všichni v okamžiku, kdy se dohlížitel Leyer začal shánět po respicientovi.

„Graf se zase někde porval?“

„Málem při tom probodl inspektora Plischka,“ dokreslil situaci dohlížitel. Zraněnou ruku karbaníka Seppa zamlčel. Je příliš malá šarže na sdělování špatných zpráv.

Respicient Ferdinand Klement, velící broumovskému místnímu oddělení finanční stráže, několikrát zaťal prsty obou rukou v pěst a zase je povolil. Když se mu zdálo, že už je schopen pravidelně dýchat, uhladil si kabát uniformy a vykročil. Všichni v místnosti jej pozorně sledovali. Nešlo o vrchního dohlížitele Grafa. Podstatné bylo, jak se k tomu postaví nový hraniční inspektor. Mít vysokého nadřízeného jen o patro výš mohla, ale také nemusela být výhoda.

„Nechci vám zasahovat do kompetencí,“ hraniční inspektor stál ve více než bezpečné vzdálenosti od psacího stolu. Připadal mu zašlý a lepkavý. Ostatně jako od prvního pohledu celá kancelář. Nejraději by dokořán otevřel okno, aby co nejrychleji vypudil alespoň zatuchlinu převrstvenou zápachem vychladlého tabákového dýmu. Jenže to, co potřeboval projednat, nebylo určené pro uši nikoho z procházejících po Floriánském náměstí pod ním.

„Zcela náhodně jsem se stal svědkem incidentu, který měl nepříjemně mnoho dalších aktérů a přihlížejících. Jeho hlavní postavou byl zde přítomný vrchní dohlížitel. Předpokládám, že je vaším podřízeným.“

Respicient Klement přikývl a sjel vrchního dohlížitele Grafa nevlídným pohledem.

„Doufám, že jste při tom nepřišel k úhoně.“ Projevený zájem byl formální. Plischkova vysoká, štíhlá postava nevykazovala žádné známky nedávného konfliktu. Stejně tak bez poškození se zdála být jeho uniforma.

„Kdo koho slovně napadl jako první, sice nevím, ale použití zbraně zcela jednoznačně mimo službu jsem viděl osobně. Kromě toho,“ obrátil se k vrchnímu dohlížiteli, „hrálo se s cinknutými kartami.“

Josef Graf se chystal cosi pronést na svoji obranu, místo toho se rozkašlal.

„Nevím,“ hraniční inspektor jeho náhle vzniklou indispozici ignoroval, „jestli to byly značky vaše, nebo vašich protihráčů, ale přehlédnout se nedaly.“

„Moje určitě nebyly,“ chytil dech vrchní dohlížitel, „já v kartách nepodvádím!“

„Pak je ovšem na pováženou, že jste si toho nevšiml.“

„Sepp je kamarád, nevěřím, že by mě chtěl podvést.“

„Proto jste na něj vytáhl šavli?“

Plischek mávl rukou a obrátil se zpět k respicientu Klementovi. Až se tu zítra potkají všichni zúčastnění, bude to dlouhé porovnávání výpovědí. Přesto by u toho rád byl. Jde o pověst finanční stráže a on je teď a tady její viditelnou hlavou, ať se mu to líbí, nebo ne. Klement odsouhlasil všechno, co nadřízený požadoval. Při odchodu se ve dveřích potkali s lehce prošedivělým mužem, kterému seděly na nose oválné brýle uchycené za ušima dokulata zahnutými, pružnými bočnicemi.

„Respicient hraničního inspektorátu Bruno Fabian,“ zahlásil se předpisově hraničnímu inspektorovi, když zůstali v kanceláři sami. Byl minimálně o hlavu menší než Plischek, vlídně se usmíval a oříškové oči mu jiskřily. Na první pohled působil dojmem člověka, na kterého se nelze zlobit. A který se neumí na nikoho rozzlobit, i když k dobráckému strejdovi měl daleko. Plischka napadlo, že by to mohla být téměř dokonalá úřednická ochranná slupka vzniklá dlouholetou službou. Taková vlastně vůbec nic nevypovídala o muži ukrytém pod ní. Na místě byla obezřetnost, alespoň do té chvíle, než vypluje na povrch pravý stav věcí. Přesto neodolal otázce, která se služebními povinnostmi souvisela jenom částečně.

„Kdo tady uklízí?“

„Agáta Knechtová, taky vaří,“ Fabian se na nepatrný okamžik zarazil. Bleskově zvažoval rizika další charakteristiky.

„Dole na oddělení na ni nedají dopustit, protože je levná, ale pro starší žaludky už to není.“

Hraniční inspektor měl co dělat, aby nevyprskl smíchy nahlas. Varování bylo decentní, ale jednoznačné a přišlo včas. Co na tom, že zařadilo Plischka mezi veterány, kteří už nevydrží větší nepohodlí.

„Kde se tomu dá čelit?“

„Na náměstí v hotelu Kupka. Je celkem nový, ale také úplně nejdražší ve městě. Zvlášť teď, kdy se sem vlastně naprosto všechny potraviny musí přivést hodně z daleka. Prusové vyžrali, co mohli. Solidní podnik bývala Střelnice, jenomže tam je teď vítr v komoře a myši v trubkách. U Žabáka to sice není moc solidní, a už vůbec ne nóbl, ale hospodský nejspíš pytlačí v benediktinských lesích, tak se tam občas kromě chleba dá přijít i k něčemu jinému na zub.“

Hraniční respicient se spiklenecky zašklebil. Takové zpestření jídelníčku mu zřejmě vůbec nevadilo. Hraniční inspektor přikývnutím poděkoval za životně důležité informace. Pak zdvořile, ale rozhodně požádal: „Dřív než začneme úřadovat, pošlete sem paní Knechtovou. Okamžitě, prosím.“

Fabian rychle přikryl roj jiskřiček v oříškových očích víčky a přikývl. Na rozdíl od nového hraničního inspektora si další běh událostí uměl představit. Plischek se otočil k oknu a otevřel ho dokořán. Zářijový vzduch v sobě měl podzimní čerstvost, ale ještě ne chladnou ostrost. Možná proto se ztěžka prodíral do kanceláře hraničního inspektorátu.

„S tím otevřeným oknem neděláte dobře, milostpane,“ ozvalo se mu za zády. Žena na prahu byla hodně neurčitého věku, ale mladá už patrně ne. Šátek uvázaný na pokos jí zdaleka nezakrýval všechny vlasy, rukávy kabátku z tlusté vlny končily vysoko nad zápěstími a zpod sukně vykukovaly nohy bez punčoch v rozšlápnutých pantoflích. Pichlavýma očima zkoumala nového hraničního inspektora od ostře zalomeného nosu po perka zaprášená z dlouhé cesty.

„Prosil bych dodržovat úřední titulaturu.“ Plischek se sám sobě musel v duchu usmát. Když na to přišlo, uměl být hodně komisní. „Jsem hraniční inspektor finanční stráže, ne milostpán.“

Žena na prahu předvedla cosi jako pukrle a zamručela, snad na znamení souhlasu.

„Dále bych prosil v této kanceláři vyvětrat, utřít prach, vyčistit všechny lampy, vydrhnout podlahu a znovu vyvětrat. V uvedeném pořadí a pokud možno neprodleně. Příležitostně pak umýt okna, vydrhnout vstupní dveře a veškerý nábytek, aniž by ovšem bylo poškozeno cokoliv z toho, co je uloženo ve skříních a regálech. A pokud by se vám při tom podařilo vyhnat kromě pavouků i myši, bylo by to ideální.“

Agáta Knechtová mžourala očima, ačkoliv žádné výraznější světlo až k ní nedosahovalo. I z dálky bylo vidět, že nevěří vlastním uším. Takhle přehlédnout její starost, aby pánům nic nechybělo, to se jí ještě nepřihodilo.

„Uklízím tu každé první pondělí v měsíci,“ ohradila se rázně. Že to doposud všem stačilo, v danou chvíli spolkla. Raději dodala poněkud mírnějším tónem, že teď s tím ovšem byl trochu problém, protože přes celé léto se všude roztahovali vojáci. Ti neměli pochopení pro nic jiného než kořalku a uzené. Úklid by je obtěžoval. Tak se o něj pro jistotu ani nepokoušela.

„Vyvětráno je tu určitě víc, než by se slušelo,“ pokusila se odvrátit neslýchaný požadavek, „okna byla vytlučená snad týden, než se je povedlo znovu zasklít.“

„Což by vysvětlovalo, proč je tady všude tlustá vrstva prachu,“ pokývl Plischek rozvážně hlavou, ale v duchu se zamračil. Názory na způsob provádění úklidu bude třeba uvést do souladu. Pokud možno rychle, než Agáta Knechtová vymyslí strategii odporu. Konečně, stát ji platí právě za úklid, tak by ona měla poslouchat úředníky, nikoliv obráceně.

„Až vydrhnete podlahu horkou vodou, bude vlhko a průvan to spraví rychle a účinně. Ostatně ani já bych nepohrdl nějakou tou horkou vodou. Jsem po cestě skoro stejně upatlaný jako tahle kancelář.“

Knechtová nejprve vykulila nevěřícně oči a vzápětí vzdorně ohrnula spodní ret. Nahlas však neřekla nic. Otočila se na patě a bez pozdravu opustila místnost. Dveře za sebou nezavřela, takže bylo slyšet pleskání jejích pantoflů na schodech. Bruno Fabian na nového nadřízeného přátelsky mrkl a opatrně přivřel dveře zevnitř.

„Tak tomu říkám subordinace,“ div že se neoklepal hraniční inspektor. Pak se mu však vrátila rozhodnost.

„Velím odchod někam, kde bude nejenom šnaps, ale i něco k jídlu. I když stopečku čehosi tvrdšího v tuhle chvíli asi potřebuji také.“

Odpovědí mu bylo cvaknutí sražených podpatků.

„Víš něco, co mi uniká?“