Alena Jakoubková 

Milost pro zlobivou sestru 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Alena Jakoubková, 2025 

Foto na obálce © Cherry_daria from Depositphotos 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1986-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1987-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

I ta nejhorší práce má svá potěšení. Kdybych byl hrobníkem nebo katem, jsou lidé, kterým bych rád posloužil. 

(Douglas William Jerrold) 

Přišla třetí blondýna. A je to zatraceně pěkná samička.

(Vojta Mráček v knize Přišla třetí blondýna, když zlobivá sestra Kamila vstoupila do Gábininy kavárny a tím i do života sester a do příběhu) 

1 

Gábina se protáhla na posteli. Něco ji vzbudilo… Něco zaslechla. Ale co to bylo?

Znělo to jako střelba, ale to přece není vůbec možné… Gábina tu myšlenku rychle zaplašila.

Bylo jí ale jasné, že už neusne. Vyštrachala se opatrně z peřin, dávala pozor, aby nevzbudila Jaroslava, poslepu našla domácí pantoflíčky, sáhla po županu a potichu se proplížila do kuchyně. Připravila si cappuccino a vyšla si s ním na zadní verandu.

Milovala tahle tichá rána, kdy si jen o samotě vychutnávala šálek kávy a pohled přes louku k lesu. Takhle z verandy to vypadalo, že její domek stojí na samotě, protože na jediné vedlejší stavení kousek blíž po silnici k centru městečka, kde jen občas trávily víkendy děti bývalých obyvatelů, odtud nebylo vidět, silnice se totiž stáčela tím správným směrem. Napadlo ji, že by mohla Jaroslava překvapit tím, že by šla na louku posbírat pár bedel, které jim tu rostly, jako by si je tu sami vysázeli. Rostly všude kolem, takový dostatek jich už léta nebyl, a její manžel je označoval za svoje nejmilejší jídlo, ať už jejich klobouky spolu připravili obalené v trojobalu a smažené, anebo uzavřené kloboučky naplnili mletým masem, sýrem a slaninou.

Dopila kávu, vrátila se do domu a šálek položila na kuchyňskou linku. V šatně na sebe rychle hodila legíny, obyčejné tričko a s mělkým proutěným košíkem vyrazila na louku.

Nasbírala už do košíku několik bedel s otevřenými klobouky a chystala se vrátit do domu, když uslyšela další ránu. Ostrý zvuk přicházel nade vši pochybnost z lesa.

A nade vši pochybnost to byl výstřel. Nepochybovala o tom, že to je výstřel.

Gábina odhodila košík do trávy a rozběhla se k lesu. Na jeho okraji se zastavila a pátrala očima v hustém smíšeném porostu, kudy se obvykle procházely jen ladné srnky s něžnýma očima. Zdálo se jí, že v dálce, dost daleko od ní v lese zaznamenala pohyb. Vydala se tím směrem, pod nohama jí praskaly větvičky, ale nedbala na to, že ať už střílí kdokoli, může ji slyšet.

Zastavila se, až když je uviděla.

Nestáli od ní dál než nějakých padesát metrů, ale měla je jako na dlani.

Byli zabraní do vášnivého rozhovoru.

Schovala se za kmen vysokého smrku a sledovala je. Byli dva, muž a žena.

Muž měl čepici s kšiltem hluboko staženou do čela, takže mu neviděla do tváře, a protože měl na sobě velkou černou mikinu, ve které se skoro ztrácel, nedokázala určit, jestli je mladý nebo starý. Viděla ale, že drží v ruce nějakou zbraň, a právě když se k nim opět o kousek přiblížila, znovu z ní vystřelil. Ne na ženu, stojící proti němu, a s níž se zcela zřejmě hádal, ale do vzduchu, jako by ji chtěl jen zastrašit.

Žena si zakrývala tvář oběma rukama.

Pak Gábina viděla, že si muž ukládá zbraň ledabyle do kapsy, divoce šermuje rukama, ženě něco říká, ale slova se ztrácela ve větvích stromů. Po chvilce se prudce otočil a od ženy se rychle vzdaloval. Nemířil k městu, ale na druhou stranu, směrem k údolí, kterým se dalo hezkou procházkou dojít do nedaleké Lipice.

Z mužovy gestikulace Gábina vycítila, že je rozzlobený, jako by se mu nedostalo toho, co od ženy žádal. Gábina litovala, že toho muže nedokáže identifikovat, ale nezahlédla ani záblesk z jeho tváře, kterou schovával pod kšiltem.

Gábina počkala, až jí muž zmizí ze zorného pole, pak vykročila k ženě.

Když byla asi deset metrů od ní, zavolala na ni:

„Potřebujete pomoct?“

Žena odtáhla ruce z tváře a otočila se k ní. Gábina zalapala po dechu.

Byla to Magda Potměšilová, manželka pojišťováka Reného.

Gábina, které spadl kámen ze srdce, se jí nakvašeně zeptala:

„To si tady s Reném hrajete na divoký západ?“ Magda zavrtěla hlavou, hluboko skloněnou do klína. Zarytě mlčela.

Gábině, která nejevila dobrou vůli odejít, po chvilce přiznala:

„To nebyl René.“

Gábina, úplně vyvedená z míry, na ni vypálila otázku:

„A kdo to tedy byl?“ Magda ji odbyla:

„O to se nestarej.“

Gábina jí vztekle připomněla:

„Ten chlap tu po tobě střílel. A jste v našem lese, jak jistě sama moc dobře víš.“

Magda zašeptala:

„Chce mě zpátky.“

Gábina potřásla nechápavě hlavou.

Pak řekla:

„Pokud vím, s Reném chodíš od patnácti. Tak kdo jiný by tě měl chtít zpátky?“

Magda se na ni upřeně podívala, neřekla ale ani slovo. Gábina překvapeně nadhodila:

„S někým sis něco začala?“ Magda přikývla.

Gábina na ni vyjela:

„Zbláznila ses nebo co?“ Magda pokrčila rameny.

Pak Gábině už překvapivě klidným hlasem vysvětlila:

„Nechci se omlouvat, Gábino, vím, že jsem úplně pitomá, ale víš přece, jak to u nás chodí. René je od rána do večera pryč, schází se s klienty, obhlíží nemovitosti, a když se večer konečně vrátí domů, obvykle ještě na hodinu nebo dvě se zašije ve svém pokoji a pracuje…“

Povzdechla si:

„Děti jsou už velké, jsem pořád sama.“ Gábina Magdě připomněla:

„Dělá to přece pro vás. Pro tebe a pro děti. Chce, abyste se měli dobře.“

Magda odsekla:

„To přece moc dobře vím. Jenže jsem byla osamělá.“ Dodala:

„A René to nechtěl slyšet.“ Gábina se znovu zeptala:

„A kdo je ten Romeo, který ti teď dělá ze života peklo?“ Magda prudce zavrtěla hlavou.

Umanutě Gábinu informovala:

„To nikdy nikomu neřeknu.“ Gábina nadhodila:

„Možná ani nebudeš muset. Romeo to odhalí sám.“ Magda se schoulila do sebe.

„Toho se právě bojím.“ Gábina ji vyzvala:

„Tak mi aspoň pověz, jak ses s ním seznámila.“

Magda se pomalu svezla na zem a uvelebila se na mechu.

Pak řekla:

„No, osaměle se cítím už celé roky. René moje námitky a stížnosti odbývá, svou prací žije, ale je pravda, že nás jednou za čas vezme na hezký výlet. To pak vypustí svou práci z hlavy a stará se jen o nás. Na začátku července jsme i s dětmi byli na Sicílii.“

Gábina jí skočila do řeči:

„No tak vidíš.“

Magda pokrčila rameny.

„Jenže jednou za čas je prostě málo. Souhlasila jsem, že nebudu chodit do práce, aby se René mohl věnovat té své a aby se děti nevracely ze školy do prázdného domu. Ale chtěla bych, aby se mi René věnoval aspoň hodinku nebo dvě každý večer.“

Tiše dodala:

„Aby si se mnou povídal.“ Gábina jemně nadhodila:

„No ale ten tvůj Romeo si s tebou večer asi taky nepovídá. Nebo snad jo?“

Magda pokrčila rameny. Pak se svěřila:

„Voláme si. A píšeme. S ním se necítím… necítila jsem se tak osamělá.“

Gábina ji napomenula:

„Jak jsi stará, tak jsi pitomá.“

Magda opět poraženecky pokrčila rameny.

„Asi jo, když to říkáš. Vlastně si to už sama nějakou dobu uvědomuju. No ale když se najednou objevil… On, víš. Byl tak dvorný, obskakoval mě, psal mi zamilované esemesky, nosil mi kytky a různé dárky a díval se mi hluboko do očí…“

Na okamžik se zasnila. Pak přiznala:

„… já se zamilovala.“

Gábina se posadila do mechu proti ní. Pak přikývla.

„No jo, to se stává, Magdo. Lidi o své vztahy nepečují… A pak se diví, když o ně přijdou, nebo je musejí znovu složitě budovat. Vím, že je na to pozdě a po bitvě je každý generál, ale o tomhle jste si měli s Reném promluvit už dávno. Neměla jsi s námitkami čekat tak dlouho, že už se to vaše soužití dostalo do zajetých kolejí.“

Pak zakroutila udiveně hlavou.

„Vždycky jsem si myslela, že ty a René jste v manželství šťastní.“

Magda řekla:

„No, já už tedy dlouho ne.“ Gábina jí připomněla:

„Ale říkala jsi, že tě ten Romeo chce zpátky…“ Magda přitakala:

„No jo. Rozešla jsem se s ním, když mi došlo, jak moc tou nevěrou riskuju. O co všechno bych mohla přijít. Hlavně o rodinu. Taky jsem si uvědomila, že mám Reného pořád ráda a že naše děti jsou sotva na středních školách a měla bych tu být pro ně.“

Gábina přikývla.

„Začínat znovu není nijak lehké.“ Magda dál vysvětlovala:

„Taky mi došlo, že bych se jen točila v nekonečném kole a do toho zmatku bych zatáhla i své děti, svou rodinu. Víš, Gábino, ten mužjetaky ženatý, takže mi nemůže nabídnoutto, co bych chtěla nejvíc. Jeho stálou přítomnost v mém životě.“

Povzdechla si:

„Alespoň ne hned, museli bychom počkat, až si oba vyřešíme minulost. To může trvat dost dlouho… A já si najednou uvědomila, že na takové rozhodnutí nejsem vůbec připravená.“

Gábina jen přikývla a očima Magdu pobídla, aby vyprávěla dál.

Magda zavřela oči.

„Stačilo si jen představit, jak Renému říkám, že chci rozvod. A dětem, že se s nimi odstěhuju k cizímu pánovi. To si neumím vůbec představit. A taky mi to připomnělo, že musím s Reném zalomcovat, aby mě přestal ignorovat, ne ho opouštět.“

Protože Gábina pořád mlčela, dodala:

„Proto jsem se s ním, s tím mužem, rozešla, ale on se s tím nechce smířit.“

Pak si povzdechla:

„Nevím, co mám dělat.“ Gábinu napadlo:

„Chce se Romeo vůbec doopravdy rozvést?“ Magda pokrčila rameny.

„No, mluví o tom. Ale já se rozvést rozhodně nechci.“ Přiznala:

„Teď už ne. Ale předtím… Uvažovala jsem o tom taky, to nebudu zapírat.“

Gábina potřásla hlavou.

„To by měl ale Romeo pochopit, ne? Že sis to rozmyslela, že nechceš rozbíjet svou rodinu. Vždyť i on má zjevně závazky, které váhá zpřetrhat. Mohl se přece rozvést a postarat se, aby ti mohl nabídnout domov. To ale zjevně neudělal. U tebe přece hrají velkou roli i děti. Pro vás oba to mělo přece být jen rozptýlení.“

Magda přikývla:

„No, jak jsme se do sebe zamilovali, vypadalo to na něco víc. Oba jsme zvažovali rozvod. Pak ale bylo čím dál víc než jasné, že to takhle dál nejde praktikovat do nekonečna, to věčné skrývání, lži a výmluvy. Myslela jsem, že se prostě rozejdeme, ale on to nechce pochopit, vyhrožuje mi, že mě radši zabije, než aby mě nechal jít.“

Gábina poznamenala:

„To je tedy magor.“ Pak se znovu zeptala:

„Kdo to je? Je to někdo z Vlčic…?“ Magda prudce zavrtěla hlavou.

„Ne, není, ale to ti neřeknu. Nechci, aby to někdo věděl.“

Pak zdůraznila:

„Není z Vlčic.“

Gábina pomalu přikývla.

„No tak když mi to nechceš říct, nemůžu tě nutit.“ Pak ji napadlo:

„Co budeš dělat teď? Ten muž neváhá použít zbraň. Copak se ho nebojíš?“ Magda přikývla.

„No, jasně, že bojím. Nevím, jestli se víc bojím jeho, že mi ublíží, nebo toho, že se to všechno prozradí, že se to dozví René a že se můj život rozprskne na milion kousků, protože René mě kvůli tomu opustí. Tu zradu mi nebude chtít odpustit.“

Gábina nadhodila:

„Je to nevyžádaná rada, Magdo, ale podle mě bys to měla Renému říct.“

Magda se na ni vyděšeně podívala.

„To vůbec nepřichází v úvahu, Gábino. Nechci, aby to René věděl.“

Gábina zakroutila hlavou.

Kamarádce řekla:

„Romeo mu to ale docela určitě řekne, podle mě je to vyšinutý psychopat. Střílí tu kolem tebe, takhle se přece nechová normální mužský. Ten se jen tak snadno nesmíří s tím, že se s ním rozejdeš, když on to nechce. Rozhodně na mě nepůsobil tak, že ho už nikdy neuvidíš. Nemůžeš mu v tom, aby šel za Reném, zabránit, Magdo.“

Magda zasyčela:

„Nikdy.“

Gábina ji ale nabádala:

„Proto musíš Renému sama všechno říct a požádat ho o odpuštění.“

Magda si ale trvala na svém.

„Ne, René by mi to nikdy neodpustil.“ Gábinu pak napadlo:

„A proč se vůbec scházíte tady? V našem lese?“ Magda vysvětlila:

„No, to je vlastně náhoda, že jsme skončili tady. My se sešli dole u rybníka, chtěla jsem ho znovu poprosit, aby mi přestal psát a uhánět mě… Protože ale jsme tam byli moc na ráně, šli jsme se projít a od toho rozcestí s turistickými značkami jsme se prostě vydali sem, ani nevím proč. Šli jsme naslepo. Pak jsme sešli z cesty. On… Lomcoval se mnou a vymáhal na mně slib, že ho neopustím.“

Gábinu zajímalo:

„A dala jsi mu ten slib?“ Magda si povzdechla.

„Ne, nedala. Proto se tolik rozčiloval.“ Podívala se na Gábinu.

„Prosím tě, Renému nic neříkej. Vyřídím si to nějak sama.“

Gábina opatrně pokývala hlavou. Pak přislíbila:

„Nic mu neřeknu, nerada se pletu do cizích záležitostí.“ Magda se jí zahleděla do očí.

Gábina rozhodila rukama.

„No tak jo. Pletu. Ale Renému nic neřeknu, když nechceš.“

Magda přikývla.

„Nechci.“ Gábina se zvedla.

„Jdu domů. Můžu ti nějak pomoct?“ Magda se zvedla také.

„Ne, díky. Taky se už vrátím domů.“ Gábina jí poradila:

„Měla by ses opláchnout a trochu si učesat vlasy.“ Magda mávla rukou.

„No jo, ale René by si stejně ničeho nevšiml…“

Gábina se za ní dívala, jak se křovím prodírá na stezku mířící k městu.

Cestou na louce sebrala Gábina svůj košík a s povzdechem se vydala domů.

Jaroslav už seděl v kuchyni nad šálkem kávy, jejíž vůně se linula domem.

Zajímal se:

„Co jsi dělala v lese?“ Gábina si povzdechla.

Nejdřív si připravila šálek cappuccina, pak manželovi vysvětlila:

„Slyšela jsem z lesa střel… divné zvuky.“ Jaroslav zpozorněl.

„Taky se mi zdálo, že slyším střelbu. Proč ses nevrátila okamžitě domů?“

Gábina se na manžela provinile podívala:

„To mě nenapadlo. Chtěla jsem vědět, co se tam děje.“ Jaroslav se bez zájmu zeptal:

„Myslivci?“

Gábina se rozhodla manželovi nelhat.

„Víš, byli tam rozhádaní milenci. Nestříleli po sobě, ale do vzduchu.“

Jaroslav zpozorněl.

„Znáš je?“

Gábina manžela věcně informovala:

„Toho chlapa jsem nepoznala, Jaroslave, vůbec jsem mu neviděla do tváře, ale ta ženská… Víš, byla to manželka Reného. Magda. Našla si milence, ale pak se s ním rozešla, když se jí vrátil zdravý rozum, kterému dala na pár měsíců dovolenou.“

Pak temně dodala:

„Jenže milenec ji chce zpátky.“ Jaroslava to moc nezaujalo.

Napil se kávy a s nezájmem prohodil:

„No jo, nevěra. A pozdní lítost. Já na jejím místě bych se přiznal manželovi. To milenci vyrazí argumenty z rukou. René je hodný člověk, odpustí jí. Tedy nejspíš.“

Gábina manželovi s úšklebkem oznámila:

„Kdyby ses mi přiznal k nevěře, rovnou bych tě zastřelila.“

Jaroslav se rozesmál. Manželku informoval:

„To vím, a proto ti jsem věrný.“ Gábina položila prázdný šálek na stůl.

„Musím do kavárny, ale nasbírala jsem pár bedel.“ Jaroslav slíbil:

„Když přijdeš na oběd domů, připravím je smažené.“ Gábina přikývla.

„Přijdu ráda. Mirka s Miladou to vezmou za mě.“

2 

Bohunka přilítla do květinářství na poslední chvíli, Klárka se právě chystala obchod zamknout, police a regály už měla uklizené a peníze schované v trezoru.

Bohunka Klárku požádala:

„Klárko, prosím tě, uvaž mi nějakou kytici. Něco opravdu krásného, víš, dneska jsem pozvaná k Tomášovým rodičům na večeři,“ zakoulela očima, „a nervozitou jsem v noci nezamhouřila oči. Je to moje první představení u rodiny, nikdy předtím jsem to nezažila.“

Klárka přikývla a začala na pult pokládat modré hortenzie.

Bohunce vykládala:

„Hortenzie jsou krásné, i když se usuší. Tomášově mámě řekni, ať je nedává do vody, kytice jí pak vydrží celé měsíce. Přidám k nim jen nevěstin závoj, ten taky usychá s grácií.“

Bohunka přikývla.

„Tak jo, díky.“

Pak poznamenala:

„Před chvílí jsem tady na rohu kousek od fary potkala paní Potměšilovou. Vypadala, jako by zešílela. Měla rozmazané oči a rozcuchané vlasy, jako by prolítla křovím. Chtěla jsem jí nabídnout kapesník a hřeben, ale když jsem na ni promluvila, neslyšela mě.“

Klárka kladla květ ke květu a podotkla:

„To se paní Magdě nepodobá.“

Bohunka přikývla.

„Viď, že ne? Ale mířila ulicí k nim domů, tak jsem ji nechala být.“

Klárku napadlo:

„Ty jsi jako moje mamka a teta. Do ničeho se radši nepleť.“

Bohunka zběžně přikývla, ale pomyslela si, že se muselo něco stát.

Proto nadhodila:

„Kde mohla paní Potměšilová být, že ji to tak rozrušilo?“

Klárka, čistě ze zvyku, nabídla banální odpověď:

„Třeba si byla zaběhat.“

Bohunka přikývla, ale řekla si, že bude paní Potměšilovou sledovat.

Zaběhat, jo, to určitě…

Zaplatila za kytici a rozloučila se. Klárka jí popřála:

„Tak ať se kytice líbí.“

Bohunka se ve dveřích obrátila:

„Potřebuju, abych se líbila já, víš, mám Tomáše opravdu moc ráda.“

3 

Gábina na druhé straně náměstí vyšla pod podloubí. Taky si všimla Magdy, která vypadala stejně neupraveně jako před pár dny v lese za jejich domem. Pomyslela si, jestlipak se už přiznala Renému, jestli už začala řešit zmatek, který napáchala.

Magda zmizela Gábině z očí. Její zájem upoutali dva pořízci, kteří si v obchodu koupili balík plechovek piva, posadili se v parku na trávník a začali pivo konzumovat. Gábinu napadlo, že na ně musí upozornit starostu.

Vypadali jako párek ničemů.

Pak na ni ale zavolala z lokálu její pomocnice Mirka:

„Gábino, máme problém.“

Gábina se vrátila do lokálu, ale Mirku nikde neviděla. Zavolala:

„Mirko, co se děje…?“ Z kuchyňky se ozvalo:

„Jedna z myček se rozhodla stávkovat.“

Gábina prolítla lokálem, ale na prahu kuchyňky se zastavila.

„Jéžiš, to je nadělení.“ Všude kolem byla voda.

Mirka s kýblem a hadrem se činila, ale na tu pohromu nestačila. Gábina si došla pro další kýbl a nálož hadrů a začala Mirce pomáhat. Obě při tom sakrovaly a myčku informovaly, že je starý krám.

Když daly kuchyň do pucu, Mirka se zeptala:

„Mám volat opraváře?“ Gábina mávla rukou.

„Ne, to už asi nemá smysl. Objednáme novou.“ Mirka se nabídla:

„Zavolám svému Martinovi, aby to zařídil. Zatím nám bude muset stačit jen jedna, ale myslím, že nám novou myčku přivezou a nainstalují během pár dní. Zároveň zavolám servis, aby nám prohlédli tuhle. Nechci, aby nám taky bez varování zkolabovala.“

Gábina přikývla.

„Tak jo. A já nám jdu připravit cappuccino.“

V lokále se ale mezitím usadil René Potměšil a rozložil si na stolku nějaké papíry. Gábinu požádal o kávu a toust zapečený se šunkou a sýrem. Když mu objednávku přinesla, požádal ji, aby si k němu na chvilku přisedla. Gábina si došla pro svoje cappuccino, na Mirku křikla, že to její je připravené na pultě, a vrátila se k Renému.

Zeptala se:

„Máš nějaké starosti?“ René zavrtěl hlavou.

„Ne, ale chci se tě na něco zeptat.“

Gábinu zamrazilo. Vzpomněla si na slib, který dala Magdě.

René ale řekl:

„Víš, jak jsem prodal ten dům pod farou, ten, jak stojí kousek pod farou, té mladé rodině z Tábora? Je to už asi deset let, a ty lidi sem nikdy pořádně nezapadli.“

Gábina přikývla.

„Jo, vzpomínám si.“ René zakoulel očima.

„No, oni, ti Kašparovi, se na mě teď obrátili, abych ten jejich dům zase nabídl k prodeji. Že se chtějí vrátit do Tábora a pořídit si tam nějaký pěkný byt. Prý si tady nikdy pořádně nezvykli, jejich děti jdou do Tábora na střední školy, a tak se rozhodli, že se tam vrátí.“

Gábina se zeptala:

„Proč mi to říkáš, René? My jsme s Jaroslavem spokojení tam, kde jsme.“

René se nadechl.

„To já přece vím, Gábino.“ Pak ze sebe vysypal:

„Chci ten dům koupit pro sebe.“ Gábina se ujišťovala:

„Jak, pro sebe, René?“ René upřesnil:

„Pro svou rodinu. Vždyť víš, že ten náš domek už nám začíná praskat ve švech. Dokud byly děti malé, bylo nám tam fajn, ale teď potřebujeme víc místa. Tenhle dům po Kašparových je větší, má mnohem rozlehlejší zahradu, takže bychom si tam mohli pořídit bazén… No, napadlo mě to, a nejde mi to z hlavy, víš.“

Gábina opatrně přikývla. Pak se zeptala:

„Co na to říká Magda?“ René se usmál.

„Já jí to ještě neřekl. Plánuju to jako překvapení.“ Z Gábiny vylítlo:

„Ty ten dům koupíš, a nic jí předem neřekneš?“ René zakroutil hlavou.

„Ne, vezmu ji tam, aby si to mohla pořádně prohlédnout.“

Gábina mlčela, tak jí René vysvětlil:

„Myslím, že bude Magda ráda, když budeme mít nový, větší dům.“

Gábina si nemohla pomoct. Prostě nemohla.

„René, a s Magdou jste v pořádku?“ René se na ni udiveně podíval.

Pak ji ujistil:

„Jistě že jo, jak tě taková otázka napadla?“ Gábina ho rychle odbyla:

„No, nový dům je velká změna.“ René se spokojeně usmál.

„Pro realiťáka ani ne.“ Gábina tedy řekla:

„No, mně se ten dům vždycky líbil.“

Když se vrátila do kuchyňky, aby vložila svůj šálek do myčky, pomyslela si, že chlapi jsou nižší forma života. Renému visí manželství na vlásku, a on si toho ani nevšimne.

Pak ale musela jít obsluhovat hosty, tak na Reného zapomněla.

4 

Klára vystoupila z auta a protáhla se. V autě seděli s Milošem už od rána, měli za sebou víc než tisíc kilometrů. Zvažovali, že při návratu ze svatební cesty ještě někde přespí, ale nakonec se rozhodli, že těch posledních asi dvanáct set kilometrů dají na jeden zátah.

Oba se těšili, že už budou doma.

Miloš tankoval benzin a Klára navrhla:

„Dojdu nám pro kafe. Jsem celá rozlámaná.“ Miloš unaveně přikývl.

„Jo, dáme si poslední kafe na naší svatební cestě.“ Na manželku se zamilovaně usmál a informoval ji:

„Za dvě hodinky jsme doma.“

Miloš zaplatil za benzin a s autem popojel na parkoviště, kde už Klára seděla u piknikového stolku se dvěma kelímky kávy a lahví vychlazené vody. Přisedl si proti ní a řekl:

„Bylo to krásné cestování, Kláro.“ Klára přikývla.

„Ano, Miloši. Moc se mi to líbilo.“ Miloš nadhodil:

„A teď nás čeká stěhování.“ Klára ho ujistila:

„Mám už víc než polovinu věcí v krabicích. Začala jsem se zimním oblečením, knihami a obrazy. A Klárka mi navrhla, že to v květinářství zvládne sama, než se přestěhujeme. Bude to blázinec, než všechny ty věci zase vybalíme, ale mám už promyšlené, kam co dáme.“

Pak ale připomněla:

„Zato nemám promyšlené, co udělám s bytem.“ Miloš hned řekl:

„S tím nepospíchej, Kláro. Nemusíš se rozhodovat hned.“

Klára přikývla.

„Děkuju.“

A hned doplnila:

„Ale tys už dal svůj roupovský dům k prodeji.“ Miloš pokrčil rameny.

„Víš, nejsem na něj tak fixovaný jako ty na svůj byt. A aspoň mě to přimělo protřídit všechny krámy, co jsem za ty roky nashromáždil, a konečně jsem probral i věci, co tam zbyly po rodičích. Už jsem sice naplnil skoro dvě stě krabic, ale věcí je tam pořád ještě dost. René mi zatím žádného kupce nesehnal, mám na vyklizení ještě trochu času.“

Klára se malinko ušklíbla.

„Nebudu na tom zase o tolik líp, Miloši. Taky mám krámů, že sama nechápu, kde se u mě vzaly, ale tolik krabic určitě nenaplním. Vždyť přece jen… Všechny ty tvoje knihy…“

Miloš spokojeně přikývl.

„V novém domě na ně mám spoustu místa.“ Pak navrhl:

„Tak vyjedeme? Už chci být doma.“ Klára natáhla ruku pro klíčky od auta.

„Budu řídit.“

Miloš Kláře dvorně podržel dveře, pak se posadil na sedadlo spolujezdce.

Když se vrátili na dálnici a mířili k českým hranicím, nadhodil:

„Kláro, volala mi doktorka Landová. Víš, Eva Landová, která po mně převzala praxi, když jsem odešel do Charité. Její dcera si vloni vzala lékaře, který praktikuje někde na Vysočině, a teď s ním čeká dítě. Nu, a zavolali babičce, jestli by se k nim nechtěla přestěhovat a pomoct jak s dítětem, tak i se zeťovou praxí.“

Klára se překvapeně zeptala:

„Nabídla ti tvou praxi zpátky?“ Miloš přitakal:

„No jo, už to tak je.“ Kláru zajímalo:

„A ty o tom uvažuješ? Myslela jsem, že chceš pracovat v nemocnici.“

Miloš vysvětlil:

„Byla to jedna z možností. A je tu i další nabídka, mohu se přihlásit na konkurz na ředitele okresní nemocnice, ale ty víš, že úředničit mě moc neláká. Taky je tu zajímavá příležitost pracovat ve výzkumu v Praze, ale zase je to dojíždění, chci trávit čas s tebou…“

Klára se zeptala:

„Kdy se musíš rozhodnout?“

Miloš mlčel, a Klára se sama dovtípila:

„Ty ses už s doktorkou Landovou domluvil.“ Miloš přikývl a své rozhodnutí vysvětlil:

Znamená to, že budu víc doma s tebou, Kláro, i když služby v táborské nemocnici budu brát taky, to je jasné. Ale mně se už nechce dělat kariéru. Ne teď, když mám tebe.“

Klára se malinko otočila, aby se mohla na manžela usmát.

Pak Miloše ujistila:

„Jsem taky ráda, Miloši.“

Když se pozdě odpoledne blížili k Vlčicím, míjeli svůj nový dům nad rybníkem, krásný, rozlehlý, bílý a svítící novotou své fasády, nátěrů a opravené střechy. Klára zpomalila, aby se mohli oba potěšit alespoň letmým pohledem na svůj nový domov.

Už už chtěla zase přidat plyn, ale zaujal ji dávno opuštěný a rozpadající se dům, kolem něhož jindy projížděla bez povšimnutí. Ten dům na začátku Vlčic byl už dávno neobývaný, už léta tam nikdo nebydlel. Všimla si neobvyklého ruchu na chodníku před ním i postav na zahradě.

Prudce dupla na brzdu. Miloš vyjekl:

„Co blázníš?“

Klára ho upozornila na rozpadající se dům.

„Někdo se nastěhoval do té ruiny po Růžičkových.“ Miloš lhostejně pokrčil rameny.

„No tak aspoň to snad dají trochu dohromady, barák je ostuda obce.“

Klára sarkasticky poznamenala:

„No, spíš si okolo domu vybudují skládku. Jen se podívej.“

Miloš ji ale odbyl:

„To by mohl být i stavební materiál.“ Pak ji netrpělivě vyzval:

„Jeď, Kláro. Už chci být doma.“ Klára přikývla a znovu se rozjela. Poznamenala ale:

„No tak kéž by ten dům aspoň trochu opravili. Tahle ruina na kraji města tu dělá ostudu už hodně dlouho, nikdy jsem nepochopila, proč ten barák Růžičkovi neprodali, když jejich rodiče zemřeli. Rozprchli se všichni kamsi do světa, žádný z nich se už do Vlčic nevrátil.“

Zaparkovala auto u chodníku na náměstí, z květinářství vyběhla Klárka.

„Mami, už jste tady, to mám radost.“ Klára dceru objala, po ní i Miloš.

Klárka byla moc ráda, že si její mamka vybrala za manžela Miloše.

Proto hned řekla:

„Vybalte si a pak přijďte k nám na večeři. Něco jsem vám nakoupila do lednice, ale protože se stěhujete, tak jsem toho moc nevzala, abyste se nemuseli stěhovat s plnou lednicí.“

Klára hned řekla:

„Nám stačí jen něco malého z lednice…“ Dcerka ji ale přerušila.

„Mami, uvařila jsem špagety se smetanovou omáčkou a lososem.“

Miloš hned řekl:

„To počká do zítřka.“