František Niedl 

Baron Trenck – smlouva se smrtihlavem 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1984-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-1985-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Špilberk – hovory s démonem 
1748 až 1749 

„Co sem pořád lezeš?!“

„Aby ti nebylo smutno.“

„Já se o tvoji společnost neprosím.“

„A o koho bys stál? O Rózu, ženu svého sluhy Božana? Ta tu byla přece včera. Neměl by ses tolik vysilovat a raději si šetřit své zdraví.“

„Co je ti po mém zdraví? Přece čekáš, až mě opustí, nebo ne?“

„No, mohl bych to uspíšit, ale všechno má svůj čas. A jak je ten Božan ohleduplný. Vždycky, než jeho žena vklouzne k tobě do postele, sebere se a sejde do města, kde nasává v některé z brněnských hospod. Takhle to u vás u pandurů chodilo? O všechno jste se dělili?“

Trenck se podíval do rohu jeho prominentní cely na Špilberku, k níž přináležela ještě jedna místnost, kterou obýval jeho právě zmíněný sluha Božan. Vždy, když se ze tmy ozval nakřáplý hlas, bylo to právě odtud. Ale postavu Trenck nikdy doposud neviděl. Když se hlas ozval poprvé, sdělil mu, že až se bude blížit Trenckův konec, uvidí nejdříve nezřetelné stíny a později určité obrysy, které se budou postupně zhmotňovat. A teprve až nadejde čas, aby Trenck opustil tento svět, uvidí svého návštěvníka zřetelně.

Znovu se natáhl na postel – zatím nezahlédl ani stíny.

„Ne, o všechno jsme se nedělili. Já si mohl brát, co jsem chtěl.“

„No ovšem, vždyť ty jsi byl plukovník.“

„Ne vždycky. Zato Trenck jsem byl od narození. Proto za mnou pořád lezeš?“

„Ano. Přece si nenechám vzít takové sousto někým jiným.“

„Takových jako já bylo a je…“

„Proč taková skromnost? Bude mi potěšením doprovodit tě tam, kde plameny budou studené jako led a sežehnou tě svým žárem. A kde čas nic neznamená a kde přes veškerou únavu nedokážeš zamhouřit oko. A kde…“

„Jdi do prdele! To už jsi mi říkal, když jsi se do mé cely vetřel poprvé. Nebo ti vodnatí mozek, že si to nepamatuješ? Můj mozek, na rozdíl od toho tvého, mi doposud slouží.“

„Ale jistě, že pamatuji,“ z rohu místnosti se ozvalo uchechtnutí, „ale mým úkolem je připomínat.“

„Tak jsi mi to připomněl a teď už táhni a nech mě spát.“

„Jak myslíš. Jsi nevděčník – jiným není věnována taková péče. A když nadejde jejich čas, je to pro ně šok.“

„Vypadni a pro změnu se zase věnuj jim.“

„Jen bys mi mohl, než půjdu, odpovědět ještě na jednu otázku.“ Trenck nezareagoval, ale přízrak se přesto zeptal. „Jaký to byl pocit, když jsi v bojových pozicích na Rýnu vyhledal plukovníka Menzela, dokonce jsi přeplul pod pláštěm noci rameno řeky až k ostrovu uprostřed, kde v krutých bolestech umíral? Původně jsi ho přece sám chtěl zabít.“

„Zklamání.“

„Nad jeho údělem?“

„Ne. Zklamání nad tím, že mi tak byla odepřena možnost, abych ho zabil sám.“

„Musel jsi k němu cítit velkou zášť.“

„Byl to zmetek zlolajný. Když jsem odjel do Vídně a následně do Slavonie, abych verboval další pandury, roznášel po ležení zvěsti, že bude sbor pandurů rozpuštěný. Na jejich základě se většina z nich zvedla a odešla. Z osmi set jich tam zůstalo dvě stě.“

„Ale jeho umírání nebylo lehké. To tě mohlo uspokojit.“

„Co je mi po tom, že nebylo lehké? Byl jsem připraven o to, abych ho zabil sám. Kdo ho nutil, aby v opilosti provokoval Francouze na druhém břehu a vystrkoval na ně holý zadek? Stříleli po něm, až se nakonec jednomu z nich poštěstilo ho zasáhnout a udělat mu ještě jednu díru do zadku navíc.“

„Takže jsi neměl ze způsobu jeho bolestivého odchodu ze světa radost?“

„Nezáleží mi na tom, jestli někdo umírá v bolestech a dlouze, nebo tak rychle, že si to není schopen ani uvědomit. Záleželo mi na tom, abych tím, kdo ho zabije, byl já.“

„Myslel jsem si to,“ pronesl přízrak tiše a jeho poslední slova připomínala spíše zašumění větru.

1 

Rýn vždy byl, je a bude těžkou překážkou pro útočící vojska a neocenitelným pomocníkem pro ta, která se brání.

Bylo tomu tak i koncem června roku 1744, kdy se princ Karel rozhodl Rýn násilně překročit a zaútočit na francouzské a bavorské jednotky, které neustály tlak rakouského vojska a za Rýn se stáhly. Ale takový přechod si většinou vyžádá množství životů a může trvat dny i týdny, aniž by bylo dosaženo kýženého úspěchu. Trenck vešel do velitelského stanu, ve kterém vládl činorodý ruch. U velkého stolu plného map stál na jeho konci vévoda Karel Lotrinský obklopený generály a štábními důstojníky. Trenck nečekal, až bude vyzván, aby přistoupil, ale pevným krokem si to rázoval středem stanu rovnou k vévodovi. Ostatně neobjednával se k audienci, ale byl povolán samotným vévodou, aby se neprodleně dostavil. A tak šel a ti, kteří mu původně stáli v cestě, se rozestupovali podobně jako to biblické moře. Někteří možná v obavě, aby nebyli zašlápnuti. Což by se těm méně vzrostlým mohlo i stát při Trenckově statné, téměř dva metry vysoké postavě. Nejspíš by ustoupili, i kdyby nebyl postavy tak mohutné, pro jeho nesmlouvavý výraz v obličeji. Zvláštní přitažlivou děsivost podtrhovalo i namodralé zbarvení jeho pokožky, kterého se mu dostalo po výbuchu prachárny, kdy se mu do kůže zasekaly kousky střelného prachu. V obličeji se bělaly jen malé jizvy, pozůstatky jiných bojů. Husarský knír a oči… Kdo měl rozum, při pohledu do nich si nepřál, aby se tento muž stal jeho nepřítelem.

U stolu se Trenck zastavil. Princ Karel se právě o něčem dohadoval s generálem Nádasdym a Trenck nemusel znát zvlášť důkladně dvorskou etiketu, stačilo, že věděl, že když mluví nadřízený, do řeči se mu neskáče. A už vůbec ne, když mluví princ a vrchní velitel v jedné osobě. A tak mlčel. Až když k němu Karel zvedl pohled a vyzval ho, aby přistoupil, zahlásil se.

„Vaše Jasnosti, přišel jsem na váš rozkaz.“

Princ se usmál. „Budeme vás potřebovat, podplukovníku.“

„Ano, Vaše Jasnosti. Už jsem se bál, že o něco přijdu,“ odpověděl Trenck bez mrknutí oka. Ta druhá věta byla už za hranou disciplíny, ale to, co by si jiný jen těžko dovolil, Trenckovi procházelo.

Princ se dokonce usmál. Pro Trencka měl slabost a v minulosti zažehlil leckterý jeho prohřešek. „To bych vám přece nemohl udělat, barone. Mám tu něco, co je přímo šité pro vás a vaše pandury.“

„Děkuji, Vaše Jasnosti, udělám všechno, co bude v mých silách. Dovolte, abych se pustil do příprav,“ pronesl Trenck s kamennou tváří.

Přítomní, co byli s nadcházejícími akcemi seznámeni, vzhlédli, protože vývoj konverzace jim nedával smysl, jelikož Trenck nebyl doposud dostatečně informován.

Upřeně se na něj zadíval i princ Karel. „Vždyť ještě nevíte, o co půjde.“

„Překonám se svými pandury Rýn, zlomím odpor předsunutých francouzských a bavorských jednotek a připravím předpolí pro nástup útočících rakouských vojsk,“ pronesl Trenck bez mrknutí oka.

Princ Karel zakroutil hlavou. „Slyšeli jste to, pánové?“ obrátil se na svůj štáb. „Nevím, proč se tady scházíme a vymýšlíme strategii pro další postup. Kdyby byl každý jako baron Trenck, nemuseli bychom se s něčím takovým zatěžovat, protože každý by už dopředu věděl, co má dělat. Ale teď vážně. V podstatě máte pravdu, podplukovníku,“ obrátil se znovu na Trencka. „Jen si teď spolu s plánovači proberete způsob překonání Rýna, čas a další detaily. Hodně štěstí, podplukovníku, jsem přesvědčen, že mě nezklamete,“ ukončil princ audienci. Trenck se postavil do pozoru. „Můžete se spolehnout, Vaše Jasnosti,“ odpověděl zvučným hlasem a všichni, kdo ho zaslechli, si mohli být jisti, že o provedení této části invaze nemusejí mít pochyb.

Tmavá noc jim pomáhala ve splnění jejich úkolu. Ve vrbičkách a dalších křovinách na břehu Rýna už byly od ženistů nachystané menší, ale i velké veslice, na nichž se měli panduři přepravit na druhý břeh. Úspěch celé akce závisel z velké části na tom, aby je francouzské a bavorské hlídky nezpozorovaly ještě na hladině řeky. Pak by zahájily palbu a panduři by se ocitli v situaci, jako když lovec nachytá kachny na rybníku. Z toho důvodu dovolil Trenck vydat každému z pandurů jen na dva kalíšky pálenky. Ta byla na jednu stranu nutná proto, aby se jim rozproudila krev a oni se mohli vrhnout do boje ještě s větší krvelačností, na druhou stranu bylo vyloučené, aby se někteří opili. Pak by se jistě nevyvarovali hluku, jenž by se jim mohl stát osudným.

Občas se ozvalo šplouchnutí vesla, ale to v šumění vody toho veletoku nic neznamenalo. Nikdo však nesměl ani pípnout, natož promluvit hlasitě. Před tím je Trenck pod pohrůžkou tvrdých trestů varoval.

Stráže na druhém břehu byly až trestuhodně lehkovážné. Pravda, byla černočerná tma, přesto kdyby se aspoň jeden ze strážných pozorně zadíval na hladinu, nebylo by možné přehlédnout to množství lodí, které zaplňovaly hladinu Rýna v celé šíři. Ale to už první panduři vylézali na břeh. Na veslicích zůstali jen nezbytní veslaři, kteří se s nimi vraceli zpět pro další pandury.

Mezi prvními vyskočili na břeh velitelé včele s Trenckem, aby pandury zadrželi a nedovolili jim vrhnout se krvelačně na stráže dřív, než se vylodí dostatečný počet jejich spolubojovníků.

A když se tak stalo, celá rojnice se na Trenckův rozkaz, který se rozletěl od velitele k veliteli, rozběhla směrem k nepříteli… a nastal masakr. Panduři nikoho nešetřili. Ti z nepřátel, kteří měli za úkol hlídat, umírali v hrůze a na onen svět si odnášeli obrazy rozšklebených tváří pandurů a jejich ďábelsky vyceněných zubů. A zabíjeni byli i ti, co spali a nestačili se probudit. Útěchou jim mohlo být, že odcházeli ze světa ušetřeni toho hrůzného pohledu.

U vesnice Leimersheim se nacházelo ležení Bavorů a tak jen co se panduři vypořádali s předsunutými hlídkami, rozběhli se k právě k němu. Tam troubili na poplach, leč marně. Panduři byli už tak blízko, že napadeným nezbýval téměř žádný čas k tomu, aby se zmohli na účinný odpor. Někteří se nestačili ani obléknout a uchopit zbraň. Ti, jimž se to podařilo, byli sráženi salvami vypálenými z pandurských ručnic a následnou palbou pistolí. Ale mezitím se zaleskla chladná ocel, která se záhy krvavě zbarvila. Bavoři, kteří se stačili alespoň obout, ale i ti bosí, se dávali na bezhlavý útěk, zanechávajíce tak své bojující druhy, kteří byli sevřeni pandury a kterým tak možnost útěku byla odepřena, jejich osudu. Zakrátko bylo ležení se vším, co tam Bavoři zanechali, včetně zbraní, osobního majetku, a dokonce plukovní pokladny, v rukou pandurů.

Trenck se však nehodlal s tímto vítězstvím spokojit. Bylo třeba postupovat dál. Dobře věděl o rozdílu mezi útokem na nepřipraveného nepřítele a nepřítele připraveného v plné pohotovosti, kdy ztráty bývají mnohonásobně vyšší a mnohdy aniž by se dosáhlo kýženého výsledku.

Ale přimět pandury, aby za sebou zanechali takovou kořist, které by se později zmocnily další postupující jednotky, byl až nadlidský úkol. Cpali si do toren a vnitřních kapes na svých pláštích vše cenné, co jim přišlo pod ruku. Důstojníci za pomoci harumbašů měli co dělat, aby je přiměli k dalšímu postupu. Pomohla jim v tom snad jen obava z Trencka, jenž je před útokem varoval, že po neuposlechnutí rozkazu budou padat hlavy. A nebylo by to poprvé. Veteráni si dobře pamatovali, že se tak v minulosti stalo nejednou. Trenck nechával muže věšet a tam, kde nebyl strom, nerozpakoval se a sám setnul proviněnému hlavu šavlí.

Nejblíž velitelskému stanu se nacházel oddíl pod velením Gideona Laudona. Z větší části se jednalo o nováčky, kteří se tuto noc dostali do skutečného boje vlastně poprvé. To však neznamenalo, že už předtím, ještě doma, nezabíjeli. Mnozí bývali lupiči, někteří dokonce vrahy. A ti se vrhli na kořist s nezměrnou lačností. Bylo to poprvé, kdy si mohli brát, už ne jako lupiči, ale s požehnáním zákona války. Zapomněli však na to, že jim chybělo požehnání barona Trencka.

„Dost!“ zakřičel Laudon. „Nezastavujte se a pokračujte v útoku!“ Když si ho nikdo nevšímal, nakopl nejbližšího z rabujících do zadku.

Pandur se otočil a s nevěřícím pohledem se zadíval na Laudona. „Cos to udělal?“ ucedil. Nebyl už nejmladší, hubu zjizvenou, přesto nováček.

„Řekl jsem, abyste nechali rabování a pokračovali v útoku!“

„Nebo co?“

To byla dobrá otázka. Laudon byl v ošemetné situaci. Výstup upoutal pozornost ostatních a nedalo se říct, že by přihlížející byli na Laudonově straně, spíš naopak. Nebylo ale možné na otázku neodpovědět.

„Nebo ti ustřelím palici,“ odpověděl Laudon odhodlaně. A někdo další ji ustřelí mně, ale tuhle myšlenku nahlas nevyslovil. Jen na důkaz toho, že svoje slova myslí vážně, vytáhl od pasu jednu ze svých dvou pistolí.

„Jen jestli stihneš vystřelit!“ Ještě než pandur domluvil, zaleskla se ocel jeho jataganu mířícího na Laudonova prsa. Ale to už třeskl výstřel a pandurovi se objevil na čele otvor, který byl dostatečnou zárukou toho, že vzbouřenec už svůj jatagan proti Laudonovi nepoužije. Na důkaz toho mu vypadla jeho zbraň z ruky na zem a vzápětí ji následoval i její majitel.

Laudona stíhaly nesouhlasné pohledy, někteří totiž nepřijali jeho čin vůbec příznivě. Začali se k němu přibližovat. Laudon vytáhl druhou pistoli a levou rukou uchopil šavli.

„Kolik myslíš, že nás zabiješ? Jednoho dva?“ štěkl na něj ten, co byl nejblíž.

Laudon mu namířil na prsa, přestože věděl, že pandur má pravdu. Práskl výstřel a pandur se zapotácel. Rána však nevyšla z Laudonovy zbraně.

„Ještě někdo chce jít za těmi dvěma pitomci?!“ zaznělo za Laudonovými zády.

Když se Laudon otočil, uviděl za sebou harumbašu Palačiče, kterému se ještě kouřilo z hlavně jeho pistole.

„Veteráni, připravte si pistole!“ křikl nekompromisně.

„Jestli si někdo z těch zelenáčů jen uprdne, zastřelte ho.“ Přestože bylo veteránů mnohem míň než nováčků, byli krvelačnými šelmami a na rozdíl od nováčků byli ostřílení v bojích a vycvičení na jinou kázeň. Mnohdy sice bylo těžké je udržet na uzdě, ale tolik si pamatovali, že velitelům se neodporuje. Jinak by je Trenck nechal stáhnout z kůže.

Palačič ukázal na Laudona. „Tohle je náš velitel a budete ho poslouchat, jako by povel vydal baruni Trenck. Ještě někdo má nějaké připomínky?“ podíval se vyzývavě na nováčky. Když se nedočkal odpovědi, pokračoval. „Teď se rozběhneme k dalšímu boji a vy jedině mimořádnou statečností smyjete to, k čemu tady dnes došlo. Budu vás sledovat a dobře si pamatuji ty vzpurníky. A jestli nebudu s jejich výkony spokojen, bude je čekat po návratu ohnivá ulička. Nejnižší počet ran bude padesát.“ Pak se otočil k Laudonovi a tiše na něj promluvil. „Promiňte, pane hejtmane, že jsem vás na chvíli připravil o velení, ale bylo to nutné. A teď jsou už zase vaši.“

„Děkuji, nezapomenu vám to,“ odpověděl stejně tiše Laudon. Pak se obrátil na pandury a zařval: „Do boje!“ Vyrazili jako jeden muž a žádný z nich už netrpěl ztrátou sluchu. Všichni se dali do pronásledování nepřítele.

Hned, jak Trenckův sbor překonal Rýn, dali se ženisté do stavby pontonových mostů a druhého dne za svítání začaly přecházet oddíly generála Nádasdyho nově postavené mosty. Mostů však nebylo dost, aby se celé invazní vojsko dostalo rychle na druhou stranu Rýna. Udržet předpolí zůstávalo na bedrech husarů a pěšáků složených převážně z chorvatských hraničářů, žijících na hranicích s Osmanskou říší. Byli to zkušení a ostřílení muži, kteří byli i v době míru plně vyzbrojeni a kteří by byli prvním nárazníkem, kdyby se dali Turci do pohybu. Teď byli ale na Rýnu a generál Nádasdy se na ně mohl plně spolehnout.

Ale nejdále vysunuti k nepříteli byli Trenckovi panduři. A nepřítel pod velením generála Piosaguea, který když zaznamenal jejich, dle jeho názoru, nepříliš velký počet, se je pokoušel opakovanými útoky smést. Ale panduři se drželi a hlavně jejich ručnic a pistolí byly rozpálené. Generál Piosague zuřil, ale to bylo tak všechno, co mohl dělat. Jeho opakované útoky se rozbíjely o sveřepý odpor pandurů. Když už se zdálo, že by mohli jeho vojáci konečně prorazit, poslal generál Nádasdy Trenckovi na pomoc několik eskadron svých husarů. Už samotné dunění kopyt tisícovky koní mělo odstrašující efekt. A když husaři vytáhli šavle a začali jimi sekat do nepřítele, dali se Francouzi a Bavoři na útěk. Trenckovi panduři si mohli vydechnout, pozice udrželi. Zaplatili za to však několika desítkami mrtvých a raněných.

2 

Když překonaly všechny rakouské oddíly Rýn, nechal princ Karel na obou stranách mostů jen malé jednotky a vydal rozkaz k dalšímu postupu a provedení útoku na město Lauterburg, které drželi Francouzi.

Jako první se dostali k městu Trenckovi panduři lačnící po bohaté kořisti, jež je v městě jistě čekala, a nechtěli se rozhodně nechat předběhnout nikým jiným. Trenck je však zastavil v bezpečné vzdálenosti od hradeb, aby nebyli obtěžováni střelami obránců a jen se třemi důstojníky a několika jízdními pandury se vydal na obhlídku. Ale to, co uviděl, se mu moc nelíbilo. Hradby byly obehnané příkopem plným vody, které bylo příliš na to, aby se dala přebrodit.

„To je nepříjemné,“ naklonil se k Trenckovi Laudon.

„Máš pravdu, Gideone. Ale každá nepříjemnost se dá nějak překonat.“

„Mohli bychom sice příkop na jednom nebo dvou místech zasypat, ale než by se tak stalo, zaplatilo by za to hodně mužů životem, protože by se z nich staly terče jako na střelnici. Musí to jít jinak. Ta voda se tam musí odněkud dostávat. Nenanosili ji tam přece ve vědrech.“

„Taky mě to napadlo.“

„Tak jedem.“

Po chvíli narazili na potok, a když se vydali proti proudu, uviděli stavidlo, které usměrňovalo vodu do příkopu obtáčejícího hradby.

„Moc praktické,“ poznamenal Laudon. „Ale jen v dobách míru. Ta voda by se přece dala do příkopu přivést skrytě. Třeba podzemním potrubím se skrytým uzávěrem.“

„Městská rada chtěla zřejmě ušetřit,“ ušklíbl se Trenck a zároveň vydal rozkaz pandurům: „Zvedněte to stavidlo!“

Stavidlo nebylo ani opatřeno zámkem, což by manipulaci s ním aspoň trochu ztížilo. Za chvíli začala voda znovu protékat volně potokem. Jeho proud zároveň začala posilovat voda, která začala odtékat z vodního příkopu.

Když se druhý den přichystali panduři k útoku, bylo vody v příkopu sotva po kolena. A tak mohli zaútočit v široké rojnici, což mělo za následek, že Francouzi nemohli proti nim soustředit tolik obránců, jelikož by oslabili další úseky hradeb.

Panduři se na útok dobře připravili. Nachystali dostatečný počet žebříků, a zatímco část jich se vydala po nich k zdolání hradeb, větší část je kryla a soustředěnou palbou znemožňovala obráncům účinně se bránit. Když se prvním útočníkům podařilo zdolat hradby, zapráskaly výstřely z jejich pistolí a vzápětí se objevily v jejich rukou jatagany, šavle handžáry a kinžály. Mnozí měli zbraně v obou rukou, někteří i v zubech. Všichni řvali, kromě těch, kteří nějakou tu dýku svírali mezi zuby. Francouzi se proti nim dokázali bránit jen chabě, a když na vrchol hradeb postupovali další a další panduři, zmocnila se jich panika a dali se na útěk. Tedy ti, co byli doposud ještě naživu. Ale panduři sekali i do těch prchajících. Netrvalo dlouho a předsunutá část hradeb i s jednou baštou byla jejich. Chtěli se vrhnout dál do města, lačni po kořisti. Ale Trenck další postup nedovolil. Zatím toho udělali dost. Viděl, jak se v ústí přilehlých ulic formují řady střelců, postavených ze záloh, a on nestál o masakr. Jistě by nakonec dokázali takovou překážku překonat. Ale on dobře věděl, jak ošidný je boj v ulicích, kdy obránci mohou obsadit okna domů se zabedněnými vchody a kosit palbou nechráněné útočníky.

A tak nastal čas na vyjednávání. Ostatně Trenck se k takovémuto postupu uchýlil v minulosti už vícekrát a vyplatil se mu. Především zabránil zbytečným ztrátám na životech. Krom toho při útoku na Lauterburg utrpěl lehčí zranění, které by ho ovšem, pokud se do něj nedá nějaká infekce, nemělo připravit o život. Nicméně po ztrátě krve v součtu s vyčerpáním z předešlých neustálých bojů, jež sváděli téměř bez odpočinku, cítil těžkou únavu a dávala se do něj třasavka. V takovém stavu by asi nedokázal své pandury vést. A pustit je bez dozoru do města by se mohlo ukázat jako značně neprozíravé, vzhledem k tomu, že mu bylo generálem Nádasdym opakovaně kladeno na srdce, aby se jeho panduři v žádném případě nepouštěli do rabování. Oni do Lotrinska přece přicházejí jako osvoboditelé, ne jako násilní utlačovatelé. Bylo dovoleno pouze brát kořist získanou v boji.

Trenck poslal k Francouzům parlamentáře s výzvou, aby se vzdali. Ti jeho požadavek odmítli, navíc mu vzkázali, že pokud k tomu budou donuceni, vyhodí do povětří muniční sklad, čímž by vzala za své velká část města. To bylo něco, o čem nechtěl Trenck sám rozhodovat, a tak předal zprávu generálu Nádasdymu. Ten zbělal vzteky a dal veliteli francouzské posádky ultimátum. Buď se vzdá a všichni jeho muži budou v tomto případě ušetřeni a bude jim povoleno opustit město se všemi poctami. Nebo… pokud by Francouzi vyhodili do povětří muniční sklad, budou všichni po dobytí města popraveni.

Generál de Gensac rychle zhodnotil situaci. I při letmém pohledu vně hradeb bylo nasnadě, že město je obklíčené a nepřítel disponuje značnou přesilou. Navíc ti prokletí panduři drží část hradeb a nikdo nemůže odhadnout, kdy jako krvelačné šelmy vtrhnou do města. To by museli být ve střehu ve dne v noci, a to nikdo dlouho nevydrží. Neměl také žádné zprávy o tom, že by mu nějaké pozemní jednotky spěchaly na pomoc.

Generál de Gensac se následujícího dne ráno vzdal za předem nabídnutých podmínek. K nim však přibyla ještě jedna, že nikdo z posádky, včetně něj, nesmí po dobu jednoho roku zvednout zbraň proti armádám Jejího Veličenstva Marie Terezie. A generál tyto podmínky lehkovážně podepsal. To se však nesetkalo ve Francii s pochopením. Jeho chování bylo považováno za urážku Francie a jejího krále především. De Gensac byl proto odsouzen k trestu smrti. Krk mu nakonec zachránila milost od samotného Ludvíka XV., kterou mu dodatečně udělil.

Trenck stáhl na žádost, nikoliv na rozkaz, generála Nádasdyho pandury z města a odvedl je do jejich pochodového ležení. Trenck i Nádasdy si byli vědomi toho, čeho jsou panduři schopni, a ani jeden z nich nestál o nepříjemnosti.

Nastala chvíle počtů, pochval, ale i trestů. Trenck nechal nastoupit celý sbor. Panduři byli celí špinaví, zarostlí, s ovázanými hlavami, někteří s provizorními berlemi, ale nezlomení a v dobré náladě. Jejich nové uniformy, kterými nechal vystrojit všechny, se lišily od těch původních, připomínajících spíše turecký oděv. Tehdy chtěl Trenck navodit takovým oděvem u nepřátel strach připomínkou na tyto kruté válečníky. Teď už toho nebylo třeba, jelikož samotné předešlé činy pandurů byly natolik děsivé, že stačilo, aby někdo vykřikl panduři, a mnozí se dávali na útěk. Nynější uniformy sestávaly ze zelených kalhot a kabátců a červených plášťů se žlutě podšitými kapucemi a přibližovaly se tak více klasickým vojenským uniformám. Červenou barvu však ponechal, aby připomněla nepřátelům pověst Rudých ďáblů. Nyní však byly jejich uniformy uválené, potrhané a mnohdy potřísněné krví, jelikož panduři neměli dosud čas dát je do pořádku. A co se krve týkalo, nedalo se určit, zdali patřila majiteli uniformy, nebo jeho nepřátelům.

„Panduři!“ křikl Trenck tak, že se jeho hlas donesl i k ostatním jednotkám. „Bojovali jste statečně a její Veličenstvo Marie Terezie se to jistě dozví. Já, baron Trenck, váš podplukovník, vám tímto dávám na vědomí, že každý z vás, který se zasloužil v minulých dnech o ta slavná vítězství, dostane ode mne půl měsíčního žoldu navíc!“

Ozval se radostný křik z několika tisíc hrdel, ale po chvíli Trenck pandury utišil mávnutím ruky.

„A generál Nádasdy vám posílá tři soudky pálenky.“ Po Trenckových slovech následovalo další skandování.

„Dobře, dobře,“ utišil je znovu Trenck. „Ty dárky máte ode mne a od generála za to, že jste uposlechli našich rozkazů a zdrželi se rabování. Vím, že s těžkým srdcem, ale slibuji vám, že jiných příležitostí se vám naskytne ještě dost. Vy jste se udrželi!“ Trenck ukázal směrem k nastoupeným jednotkám. „Ale byli tací, kterým dělalo potíž uposlechnout rozkazů svých velitelů. K takové události došlo například v kompanii hejtmana Laudona. Pan hejtman vyhodnotil situaci naprosto správně a nejdrzejšího pandura, který na něj sám namířil svou zbraň, zastřelil. Ale k rebelii se přidali i další. Tehdy přispěchal svému veliteli na pomoc harumbaša Palačič a zastřelil dalšího rebela. A pak se na stranu svých velitelů přidali všichni veteráni a rebelie, jíž se zúčastnili především nováčci, byla zažehnaná. Ale taková hrubá nekázeň, zejména neuposlechnutí rozkazu svého velitele, nemůže zůstat bez trestu. Nejnižším trestem je ohnivá ulička, kdy provinilec dostane sto ran holí. Pokud přežije, může si dál říkat pandur. Ale většinou se takové prohřešky trestají na hrdle. Pokud provinilec neodčiní své provinění mezitím jinak.“

Mezi nastoupenými pandury vládlo téměř absolutní ticho.

Trenck se rozhlédl po seřazených jednotkách a byl spokojený. Tento výstup nesměřoval k tomu, aby se mohl před svými vojáky předvádět, ale byl především výchovný. Jeho jednotky tvořili v současné době především nováčci a bylo nutné, aby si hned na začátku uvědomili, že existují hranice, které nebudou smět překročit.

„Pane hejtmane,“ obrátil se Trenck na Laudona.

„Podejte mi zprávu, jak jste se ohledně potrestání rozhodl.“

„Pane podplukovníku, vše se odehrálo, jak jste uvedl. Já jsem dal svým vojákům možnost odčinit hanbu, která ulpěla na jejich bedrech, v boji. A to se stalo. Sám jste si možná všiml, že moji vojáci byli na hradbách jako první a někteří při jejich zdolávání položili život.“

„Váš verdikt?“

„Prosím za jejich omilostnění.“

„Vyhovuji. Ale jen proto, že se jednalo o muže dosud neznalé vojenských pravidel a zvyklostí. Ale příště, pokud by se to opakovalo, už nebude žádný pardon. Všichni si to zapamatujte!“

Bylo to dobře sehrané představení, které si Trenck s Laudonem předem domluvili. Mělo směřovat k tomu, aby nemuseli v budoucnu přistupovat k tolika popravám.

„Ale to není vše, vojáci! Našli se i další výtečníci, kteří neuposlechli zcela jasné rozkazy. Předveďte je!“

Eskorta předvedla před nastoupené jednotky asi sedmdesát pandurů. Každý z nich měl přehozený přes rameno objemný vak.

Stalo se totiž, že když velitelé po návratu pandurů do tábora začali přepočítávat stavy, aby zjistili, jaké měli ztráty, nemohli se dopočítat. Scházelo zhruba sedmdesát mužů. Ale nikdo si nevzpomínal, že by je zahlédl mezi mrtvými. Dezerce nebyla pravděpodobná. K takové docházelo za úplně jiných okolností, ne v průběhu vítězného tažení. Záhada se vyjasnila, když se postupně z dobytého města začali trousit panduři s objemnými vaky přehozenými přes rameno.

Rabování. Trenck zuřil. Nejdříve se přikláněl k popravám. Ale nakonec sám připustil, i po přímluvě ostatních důstojníků, že by to nebylo to nejlepší řešení. Pokud by se jednalo o jednotlivce, trval by na svém. Ale přijít takto rovnou o sedmdesát mužů, jelikož nebylo možné nechat jich popravit jenom několik, by znamenalo příliš velkou ztrátu. A tak pro ně jako trest nařídil ohnivou uličku a každému vyměřil třicet ran holí. Exekuce měla být vykonána hned. Muži museli odložit své vaky na jednu hromadu a zároveň třicet pandurů, patnáct na každé straně, s holemi v rukou se postavilo proti sobě. Potrestaní se museli svléknout do půl těla a utvořit řadu. První z potrestaných se sklonili a vydali se na cestu hanby. A začaly padat první rány. Zakrátko se ozývalo bolestivé kvílení. Někteří v půli cesty padli, ale kopanci svých druhů s holemi byli pobízeni, aby se znovu postavili na nohy. Na konci uličky měli všichni krvavá záda.

Když prošla polovina potrestaných, přikázal Trenck, aby byli ti, co vykonávali exekuci, vystřídáni čerstvými silami. Ne, že by nedokázal každý z nich zasadit sedmdesát ran, ale Trenck chtěl mít jistotu, že i ten poslední dostane stejně silnou ránu jako ten první. Když výprask skončil, harumbašové odvedli potrestané na ošetřovnu, kde jim felčaři jejich rány ošetřili, aby se jim nezanítily. Trenck potřeboval mít své pandury zdravé.

Pak přikázal feldvéblům, aby nechali vaky odnést a kořist spravedlivě rozdělit, aby každá kompanie dostala pokud možno stejný díl, který se rozdělí mužstvu. Bylo pravdou, že pro všechny toho bylo žalostně málo a nemohlo jim to nahradit kořist, kterou by získali, kdyby jim bylo povoleno rabování, ale šlo spíše o symbolický akt. Myšlenkou, že by kořist vrátil měšťanům, se Trenck nezabýval ani na chvíli. Něco takového přinášelo smůlu a kromě toho by to přitáhlo k pandurům nežádoucí pozornost, protože by je to usvědčilo z rabování. Rovněž by ve městě vypukl poprask, jelikož by se o naloupené věci přihlásilo mnohem víc měšťanů, než kolik jich bylo ve skutečnosti oloupeno.

Ne, takovou hloupost Trenck neudělá. Kromě toho mohou být měšťané rádi, že nepřišli o víc – například o své životy.

„A máme tu ještě jednu záležitost k vyřešení,“ upoutal na sebe Trenck znovu pozornost. Pak křikl k nastoupeným jednotkám. „Poručíku Wolfgrille, předstupte!“

Od jedné z kompanií se oddělil mladý důstojník a váhavě, vyveden z míry, kráčel před velitelský sbor. Jako jeden z mála byl upravený, jeho uniforma byla čistá. Pár kroků před Trenckem se zastavil a postavil do pozoru. „Přišel jsem na váš rozkaz, pane podplukovníku,“ zahlásil se nejistě. Jednalo se o důstojníka, kterého mu přidělila spolu s jinými vojenská kancelář ve Vídni, aby spolu s novými rekruty doplnil Trenckův důstojnický sbor.

„Výborně, jsem potěšen,“ řekl Trenck sarkasticky.

„Jsem udiven, jak jste se tak rychle po boji dokázal dát do pořádku. Uniforma bez poskvrnky. Příkladné.“

„Důstojník má jít svým podřízeným příkladem, pane podplukovníku,“ odpověděl poručík s větší sebejistotou, jelikož se začal domnívat, že si přišel pro pochvalu.

„To samozřejmě platí i v boji, není-liž pravda?“

„A… ano,“ odpověděl Wolfgrill už s menší sebejistotou.

„Správně. Velitel postupuje při útoku včele svých vojáků. Můžete nám říct, jak probíhal útok na hradby vaší kompanie?“

„Já, já…“

„Nahlas! Ať vás slyší i ostatní!“

„Já řídil útok ze zajištěného postavení, odkud jsem měl přehled, abych ho mohl koordinovat.“

„A nebylo to ve skutečnosti tak, že jste nejen nevydal žádné rozkazy, a dokonce jste nic neřídil? A kdyby se velení neujali vaši harumbašové, zůstala by celá vaše kompanie stát na místě a k hradbám by se vůbec nepřiblížila?“

„Není to úplně tak, jak to vypadá,“ začal se Wolfgrill chabě bránit.

„Chcete tím snad naznačit, že vaši podřízení lžou? Nebo dokonce já?!“

„Ne, to ne. Ale byl jsem indisponován. Měl jsem namožené koleno.“

„Spíš bych řekl, že vaše indispozice spočívala v tom, že jste se posral. Ale když vidím vaši čistou uniformu, řekl bych, že jste se posral spíše psychicky. Ale takové důstojníky já u svých pandurů nestrpím! Rozumíte? Nestrpím! Za normálních okolností bych vás nechal zastřelit za zbabělost. Ale vzhledem k vašemu mládí a téměř nulovým zkušenostem vám dám vybrat. Jako důstojníka vás nemohu prohnat ohnivou uličkou, což bych ze srdce rád učinil. Zbývají mi tedy dvě možnosti. Degraduji vás na kaprála a vy budete míň než harumbaša. Vaše velitelské povinnosti se budou převážně soustředit na dohlížení potrestaných při kopání latrín a jam na odpadky. Ale neříkám, že při mimořádném úsilí a nasazení se nemůžete znovu vypracovat. Druhou možností je, že odejdete na vlastní žádost z řad pandurů. Vyberte si – je to na vás.“ Trenck se odmlčel a sledoval to napjaté ticho, jak každý čekal, jak se poručík rozhodne. Netrvalo to však dlouho. „Odejdu,“ odpověděl Wolfgrill skřípavým hlasem.

„Myslel jsem si to,“ okomentoval jeho rozhodnutí Trenck. Později měl litovat, že nechal Wolfgrilla odejít se ctí a že se v jeho papírech neobjevilo, že byl propuštěn za zbabělost.

Oficiální část byla u konce. Trenck byl spokojen. Ukázal svým pandurům, že dokáže potrestat stejnou měrou, i když ne zrovna ohnivou uličkou, jelikož to vojenské řády nedovolovaly, i důstojníka, a ne jenom je.

„To je všechno, panduři!“ křikl ke svým jednotkám. Teď vás velitelé odvedou ke kuchyním, kde pro vás kuchaři připravili vynikající guláš, a vaši harumbašové dohlédnou na to, aby vám byla spravedlivě rozdělena pálenka, kterou vám poslal generál Nádasdy.“

„Vivat baruni Trenck!“ vykřikl jeden z pandurů. A vzápětí se k němu přidali ostatní. „Vivat baruni Trenck!“ šířilo se i ostatními jednotkami. Nakonec se to spontánní provolávání slávy slilo v ohlušující bouři, která byla slyšet i k ostatním částem vojska.

Trenck nemohl říct, že by mu to bylo nepříjemné.

3 

Vévoda Karel Lotrinský zářil radostí a už se viděl, jak získá zpět své rodné Lotrinsko. Krom toho už konečně potřeboval takovýto úspěch. Nedalo se říct, že by mu scházela statečnost. Co mu však scházelo, byly vojenské zkušenosti a genialita vojenských stratégů, jako byli princ Eugen Savojský, maršál Khevenhüller a v neposlední řadě pruský král Fridrich II. Pokud se mohl princ Karel opřít o rady maršála Trauna, dařilo se mu lépe. Jeho samostatná rozhodnutí už nebyla zdaleka tak brilantní. Teď však doufal, že se mu konečně začíná dařit. A nešetřil chválou. Ve svém hlášení ke dvoru vyzdvihl především zásluhy generála Nádasdyho a stejnou měrou podplukovníka Trencka. Zároveň požádal panovnici, aby barona Trencka za jeho mimořádné zásluhy povýšila do hodnosti plukovníka. Rychlý kurýr odvezl princovo hlášení do Vídně a panovnice svému švagrovi bez otálení vyhověla a 13. července 1744 jmenovací dekret pro Trencka podepsala.

O několik dní později uspořádal princ Karel slavnostní banket, kam byl Franz von Trenck též pozván. To pozvání ho potěšilo, a to ještě netušil, co ho při něm čeká.

Projevy střídaly přípitky a když už se zdálo, že bylo vše řečeno, požádal princ Karel o klid a znovu se ujal slova. „Barone von Trencku, buďte tak laskav a přistupte,“ vyzval velitele pandurů.

Ostatní přítomní utichli a Trenck poněkud v rozpacích, jelikož nečekal, že by měl být při této oslavě vyzván k veřejné audienci u prince, vstal a předstoupil před svého nejvyššího nadřízeného. „Vaše Jasnosti, baron von Trenck, podplukovník pandurů. Jsem připraven splnit každý váš rozkaz,“ pronesl zvučně, nabyvše znovu své přirozené sebedůvěry.

Princ se zasmál. „O tom nepochybuji. Ale říkal jste podplukovník. Obávám se, že jím už dlouho nebudete,“ dodal.

Všem se zatajil dech. A i Trenck by jistě zbledl, pokud by mu to jeho namodralá tvář dovolila. Taková slova obvykle nevěstila nic dobrého.

„Pokud byste ovšem odmítl jmenování do hodnosti plukovníka.“ Princ předal Trenckovi jmenovací dekret a užíval si chvíle, kdy se mu podařilo tohoto obávaného velitele pandurů přivést do rozpaků. Což se podařilo málokomu a málokdy. Pak se obrátil na přítomné.

„Jako ten poručík?“

„Jakou?“