Kathryn Taylor 

Tanec pro dva 

Originální název: Ein Tanz für zwei 

Vydáno u Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House, Verlagsgruppe GmbH, München, Germany 2024 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2024 by Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany 

Translation © Dagmar Hoangová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1957-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1958-1 (mobi) 

1 

Lucy chtěla vstoupit do labyrintu, když zaslechla nějaký zvuk. Znělo to jako nářek, než ale mohla přesně určit polohu, zvuk utichl. Napjatě poslouchala, s výjimkou cvrlikání ptáků ve večerním soumraku se ale rozprostíralo ticho. Zmýlila ses, snažila se uklidnit a podívala se přes vysoký tmavý živý plot na střechu Penrose Housu. Starý panský dům, který byl považován za jeden z nejkrásnějších v celém Cornwallu, nebyl daleko, musela už jen projít cypřišovým bludištěm, aby se k němu dostala.

Strach, že v něm zabloudí, neměla. Cestu znala, chodila tudy často už jako dítě. Slunce ale klesalo k obzoru a v mizejícím světle vypadaly keře najednou tak temné a hrozivé. Lucy si k sobě přitáhla okraje krátkého pleteného svetříku a spěchala dál.

Možná měla auto přece jen zaparkovat ve vnitřním dvoře Penrose Housu, jak jí Penelope Roweová nabídla. Majitelka panského sídla ji sem pozvala, aby s ní probrala velice zajímavou zakázku, a Lucy chtěla bezpodmínečně udělat dobrý dojem. Nechala proto svou starou rezavou dodávku na malém parkovišti za domem, kde byla chráněna před pohledy. Odtamtud se sice muselo jít k domu labyrintem, zvládla už ale skoro polovinu cesty. Ještě dvakrát odbočit a…

Lucy se náhle zastavila. Zase ten zvuk! Ozýval se teď blíž. Po zádech jí přeběhl mráz. Připadalo jí to přece jen nebezpečné. Jindy nebyla bojácná, momentálně ale měla rozjitřené nervy. Bylo to nejen dlouhým, únavným dnem v obchodě, který měla za sebou, ale i dopisem, který jí před dvěma dny přišel z advokátní kanceláře Fairfax a Fisher z Trura a který ji tížil na duši.

Ležel bezpečně zamknutý v zásuvce Lucyina šicího stolu, protože její matka ho v žádném případě nesměla najít. Marian Evansová se právě zotavovala z chronického onemocnění kyčlí, kvůli kterému byla řadu let téměř nepohyblivá. Mezitím se objevily nové léčebné postupy a po úspěšné rehabilitaci loni v létě byly její pokroky obrovské. Lucy nechtěla ten úspěch ohrozit, proto se rozhodla, že matce o tom dopise poví, až ji napadne řešení problému, který před ni postavil. Nebylo to ale tak jednoduché…

V samé blízkosti zapraskala větev. Lucy polekaně zadržela dech. Byly to kroky na štěrkové cestě? Nebo si s ní jen pohrává její fantazie? Obě možnosti jí byly nepříjemné. Rozhodla se, že bludiště opustí co nejrychleji. Stejně už jde na schůzku s Penelope Roweovou pozdě. Kvapně zahnula za další roh a ke své úlevě dorazila na volné prostranství, které se nacházelo přibližně uprostřed labyrintu. Polorozpadlý dřevěný pavilon, který měla Lucy v paměti, byl patrně v posledních dvou letech při rekonstrukci panského domu opraven a nalakován, protože bíle zářil v soumraku a zval k setrvání. Lucy ale kráčela dál. Znovu se však zastavila, když najednou zaslechla hlasitě a zřetelně zvuk, který ji předtím tak vyvedl z míry.

Konečně poznala, co to je. Kňučel tam pes.

Pátravě se rozhlédla a zpozorovala pod pavilonem pohyb. Když přišla blíž, poznala, že v dutině pod schody sedí štěně. Pyšnilo se světle hnědou srstí a roztomilýma plandavýma ušima. Dívalo se na ni velkýma tmavýma očima. Očividně si nebylo jisté, zda je přítel, nebo nepřítel.

„Ahoj, maličký!“ Lucy usedla do podřepu a natáhla ruku. „Proč tak pláčeš? Ztratil ses?“

Její vlídný hlas psíka přilákal. Nemotornými kroky se k ní přiblížil a očichal jí prsty. Zdálo se, že se uklidnil, protože se nechal zvednout.

„Tys mě pěkně vyděsil,“ svěřila se mu a zběžně si štěně prohlédla. Nebyla si úplně jistá, předpokládala však, že je to malý labrador. Měl na krku obojek s malým kovovým plíškem, na němž bylo vyryto jméno.

„Pan Darcy?“ přečetla Lucy a vyprskla smíchy. „Když se jmenuješ takhle, patříš určitě Penelope Roweové.“

Majitelka panského sídla milovala romány Jane Austenové a vůbec všechno z epochy regentství, časů na počátku devatenáctého století, v nichž autorka žila. Lucy to věděla, protože byla také vášnivou fanynkou tohoto období anglických dějin a už mnohokrát se o tom s Penelope bavila. Tuhle zálibu měly společnou, proto Lucy tušila, že Penelope pojmenovala svého psa po známém hrdinovi knihy Pýcha a předsudek.

Ve skutečnosti ale nemohlo být pojmenování nevhodnější, protože štěně bylo sladké, přítulné a okamžitě se k Lucy přitulilo, zatímco pan Darcy z románu byl uzavřený, velice vážný a rozhodně ne laskavý. Pokud chtěl někdo někomu dát to jméno, hodilo se mnohem lépe k synovi Penelope Roweové Jamesovi, který žil se svou matkou v Penrose Housu. Byl vysoký a tmavovlasý a Lucy ho v duchu skutečně často srovnávala s Darcym Austenové, protože vypadal přesně jako literární originál. Vždy vážný a nepřístupný. Jen jednou se uvolnil. Loni na letním bále tady v Penrose Housu. James při něm tančil s Lucy a několikrát jí věnoval úsměv…

Lucy při té vzpomínce zase málem nadšeně vzdychla, včas se ale napomenula. Proboha, byl to jen tanec! A po dopisu z advokátní kanceláře v Truru, který ji před několika dny tak vyděsil, právě z kanceláře, pro kterou James Rowe pracoval, na něho vůbec nechtěla myslet. Nebyl to romantický hrdina jejího života, naopak. Patřil k bezcitným advokátům, kterým je lhostejné, že škrtnutím pera vezmou člověku základ existence…

Lucy vytrhly ze zamyšlení kroky. Hlasitě a zřetelně skřípaly na štěrku a rychle se blížily. O chvíli později vystoupil z uličky vedle pavilonu vysoký muž s nakrátko ostříhanými vlasy. Na koho se myslívá…, řekla si Lucy v duchu a snažila se uklidnit srdce, které se jí divoce rozbušilo, když ji James Rowe zpozoroval a jejich pohledy se setkaly.

„Slečno Evansová,“ pronesl překvapeně.

„Dobrý večer, pane Rowe,“ řekla a měla zlost, že ji jeho objevení tak znervóznilo. Bylo by jí mnohem milejší, kdyby zůstala lhostejná, nebylo to ale snadné, protože se jí bohužel moc líbil.

Jako vždy, když ho potkala, měl na sobě oblek, dnes tmavomodrý. Její školené oko švadleny okamžitě zaznamenalo, jak dobře mu sako a kalhoty padnou. Určitě to byl oblek šitý na míru, protože střih dokonale zdůrazňoval jeho široká ramena a sportovní postavu. Se svým ostře řezaným obličejem a průzračnýma šedivýma očima by ale James Rowe vypadal nejspíš atraktivně i v jutovém pytli, pomyslela si a položila si s nádechem zoufalství otázku, čím si to vlastně zasloužil.

„Myslím, že jsem našla vašeho psa,“ prohlásila a ukázala bradou na malého labradora, který usnul na její paži.

„To není můj pes, patří matce,“ zabručel James Rowe a zíral na ni pořád tak užasle, že se už chtěla urazit. Pak jí ale došlo, že ho patrně vyvedla z míry její garderoba. Neměla na sobě totiž běžné oblečení, ale vlastnoručně ušité šaty silně připomínající módu z doby regentství.

Byly zhotovené ze vzdušné látky zelené barvy, která se výborně hodila k jejím rudým vlasům s odstínem mědi, měly vysoko posazený pas a hluboký výstřih. Vlasy, které jí jindy spadaly na ramena, si vyčesala nahoru. Její obličej lemovalo jen několik nespoutaných kadeří. Na zádech jí visel na zelené sametové stuze slaměný klobouk. Proto patrně vypadala, jako by vystoupila z historického filmu. Jen krátký pletený svetřík nebyl historicky korektní, Lucy si ho přesto vzala, protože dubnové večery byly ještě chladné.

„Ty šaty!“ James Rowe zavrtěl hlavou. Lucy mu chtěla vysvětlit, že si je vzala na přání jeho matky, on ale pokračoval: „Ty jste měla na letním bále.“ Zvedl zrak a pohlédl jí do očí. „Nemám pravdu?“

Lucy udiveně přikývla. Vsadila by se, že už dávno zapomněl, jak na plese vypadala. Ona si naproti tomu pamatovala každý detail. Věděla ještě přesně, jak se cítila, když James po prvním tanci, který absolvoval se svou matkou, zamířil právě k ní a požádal ji o tanec. Toužila po něm od chvíle, co ho poprvé spatřila. Bylo to jako v krásném snu, vznášet se v jeho náruči nad parketem tanečního sálu v Penrose Housu. Kdyby bylo po jejím, tančila by s ním celý večer, zůstalo ale u jen jednoho valčíku. Potom se James věnoval jiným hostům.

Proč by ji měl znovu vyzvat k tanci? Byli jen známí a za devět měsíců, které od té doby uplynuly, se to nezměnilo, protože ho Lucy skoro neviděla. Jezdil každý den do Trura, kde pracoval jako advokát, a do Carywithu, malé rybářské vesnice v samé blízkosti panského domu, ve které provozovala Lucy krejčovství na přešívání oděvů s připojeným butikem, přijížděl zřídka.

V poslední době ale doprovázel občas matku, když u Lucy nakupovala nebo jí zadávala nějakou zakázku. Ale i to byla bezvýznamná, distancovaná setkání, při kterých s ním Lucy, pokud vůbec, mluvila jen o počasí. Teď u ní ale stál tak blízko jako tehdy na tanečním parketu. Lucy si musela přiznat, že to vyvolalo v jejím břiše nervózní šimrání.

„Nechcete si toho psa vzít?“ zeptala se, aby zamaskovala rozpaky.

„Jen to ne,“ odmítl. „Nemůžu toho malého ďábla vystát. Pořád utíká, a když ho volám, nikdy nepřijde.“

„Vy jste ho nevolal,“ prohodila Lucy. „Aspoň jsem nic neslyšela.“

James se zlostně ušklíbl. „Jak jsem řekl. I kdybych to udělal, k ničemu to nebude. Proto raději mlčím, než abych hulákal nevyslovitelné jméno, které mu matka dala.“

„Co máte proti jménu Pan Darcy?“ zeptala se Lucy.

„Připadá mi velice originální.“

„A mně stejně hloupé jako nápad pořídit si psa,“ opáčil James. „Jako by matka neměla dost stresu s mnoha svými projekty!“ Povzdechl si. „Víte přece, jaká je. Když si vezme něco do hlavy, není možné ji od toho odvrátit.“

„Naštěstí,“ uniklo Lucy. „Kdyby vaše matka taková nebyla, nepatřil by dnes Penrose House opět k nejkrásnějším panským sídlům v Cornwallu, ale byl by pořád ještě zpustlý, jak ho vaši rodiče kdysi koupili.“

Jamesův obličej potemněl. „Je mi líto, ale i to vidím jinak. Rodiče měli zůstat v Truru a ne si pověsit na krk tu starou barabiznu, se kterou je jen práce. Možná by byl otec ještě naživu.“

Lucy se na něho vyděšeně dívala. Všichni v okolí věděli, že Matthewa Roweho stihl krátce po skončení rekonstrukce na Penrose Housu infarkt. Dlouho se spekulovalo o tom, jestli se vdova domu vzdá, Penelope ale zůstala. Lucy to obdivovala. Dosud byla přesvědčená, že toto rozhodnutí bylo i Jamesovo, protože po úmrtí svého otce opustil Truro a nastěhoval se k matce do panského domu. Že to udělal jen z povinnosti a vlastně tu vůbec nechce bydlet, nepřišlo Lucy vůbec na mysl. Opravdu dává James tomu sídlu vinu za otcovu smrt?

Spontánně mu položila ruku na paži. „Mrzí mě to,“ řekla nešťastně. „To s vaším otcem.“

„Okay.“ Uhnul před jejím pohledem. Očividně mu bylo nepříjemné, že se to téma vůbec načalo, Lucy proto ruku zase odtáhla.

„Co tady vlastně děláte?“ zeptal se po krátkém mlčení.

„Pozvala mě vaše matka,“ odpověděla Lucy. „Měla jsem se po zavření obchodu zastavit, protože se mnou chce něco probrat…“

„To vím,“ přerušil ji James netrpělivě. „Měl jsem na mysli, co děláte tady v labyrintu. Zaparkovala jste za domem? Mohla jste přece vjet do vnitřního dvora.“

Lucy s ním nechtěla diskutovat o důvodech svého rozhodnutí nechat své rezavé auto raději z dohledu, proto jen pokrčila rameny.

„Jsem prostě tak zvyklá,“ řekla. „Všichni lidé z Carywithu, kteří to parkoviště znají, ho používají. Je to ve vesnici něco jako tajný tip.“

„Aha.“ James ukázal na Pana Darcyho. „Pak tedy musím být tomu malému uprchlíkovi skoro vděčný. Čekal jsem na vás totiž vpředu, a kdyby neutekl, patrně bych vás propásl.“

„Vy jste na mě čekal?“ Lucy se na něho zmateně dívala.

„Proč?“

„Protože s vámi musím mluvit dřív, než půjdete za matkou,“ vysvětlil. „Vlastně bych vás chtěl o něco poprosit.“

Lucy polkla. „Co pro vás můžu udělat?“

James pohlédl přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že jsou sami. „Moje matka vám chce dát pracovní nabídku,“ řekl tlumeným hlasem. „A já bych si přál, abyste ji odmítla.“

„Co? Ale proč?“ zeptala se Lucy zmateně, ale taky trochu podrážděně. „Nevěříte, že bych tu zakázku zvládla?“

„Naopak,“ ujistil ji. „Existují dobré důvody pro to, aby volba mé matky padla na vás. Přesto, prosím, odmítněte.“

Lucy byla na okamžik příliš ohromená, aby něco řekla. Nevěděla sice, co přesně po ní Penelope Roweová chce, určitě šlo ale o to něco pro ni ušít. Jamesova matka si v posledních měsících opakovaně nechávala u Lucy šít šaty a za tyto modely zhotovené na míru dobře platila. A to by měla odmítnout? Jak si to James představuje?

„Potěší mě, když pro mě vaše matka bude mít práci. Potřebuju ty peníze,“ řekla a nenamáhala se skrýt svou zlost. Proboha, právě on musí přece vědět, jak moc bude v následující době odkázaná na každou penci, kterou vydělá. Nebo už zapomněl, co stálo v dopise, který jí poslala jeho kancelář?

„Samozřejmě by to nebylo ve váš neprospěch,“ ujistil ji. „Zaplatím vám částku, kterou byste matce naúčtovala. Dostanete stejné peníze a nemusíte nic dělat. Jen to, že o tom matce neřeknete. Má podlomené zdraví, nechci, aby se rozrušovala.“

Teď už byla Lucy definitivně zmatená. „Co je to za zakázku?“

„Darcy!“ vykřikl najednou ženský hlas v samé blízkosti. Lucy poznala, že patří Penelope Roweové.

James sevřel prsty její paži. „To vám matka hned vysvětlí,“ řekl. „Stačí jen, když odmítnete. To je všechno.“

„Darcy, můj maličký, jsi tady?“

Penelopin hlas zněl teď úplně blízko. James pustil Lucy právě v okamžiku, kdy starší dáma se světle obarvenými, po ramena sahajícími vlasy vstoupila na prostranství. Měla na sobě ležérní tričko, džíny a zelené kotníčkové gumovky.

„No ne! Vy už jste tady, Miss Evansová?“ zvolala potěšeně a přejela pohledem po Lucyiných šatech. „A splnila jste mou prosbu, to je od vás hezké!“

Lucy sklopila zrak a nejistě se na sebe podívala. „Jen nevím proč…“

„Hned, má drahá,“ přerušila ji Penelope. „Všechno vám povím uvnitř.“ Otočila se k Jamesovi. „Proč jsi už dávno nevybídl Miss Evansovou, aby vstoupila?“ S úsměvem zvedla obočí. „Chtěl jsi ji mít sám pro sebe?“

Lucy se nepodívala na Jamese, protože nechtěla vidět jeho obličej. Pravděpodobně právě zakoulel očima nebo jiným způsobem vyjádřil, za jak absurdní považuje představu, že by o ni mohl mít romantický zájem. Místo toho podala Penelope štěně, které ospale zívalo.

„Tady jsi, maličký!“ Penelope vzala mladého labradora a láskyplně ho podrbala. Pak se obrátila znovu na Lucy:

„Jsem hrozně zvědavá, co řeknete na můj návrh. Pojďme do domu.“

Zavěsila se volnou paží do Lucy a procházela s ní labyrintem. James je následoval. Lucy měla po celou dobu pocit, že cítí v zádech jeho pohledy.

Dorazili do Penrose Housu. Jako vždy připravila ta podívaná Lucy o dech. Měla ráda staré domy a panské sídlo s klenutou bránou a starými vitrážovými okny bylo pro ni vždy mimořádným místem. Bylo postaveno na začátku devatenáctého století a zapadalo tak přesně do období, které ona i Penelope obzvláště milovaly.

Penelope zavedla Lucy do vnitřního dvora a vstoupila s ní do úctyhodné staré budovy. Ve vstupní hale potkaly ženu v Penelopině věku, jejíž tmavohnědé vlasy byly protkané šedivými prameny.

„Melindo, to je Lucy Evansová,“ představila ji Penelope. „A to je Melinda Howardová, která tu má všechno pod kontrolou a bez níž bychom se vůbec neobešli.“

„Jako vždy bezmezně přeháníš, Penelope.“ Melinda potřásla Lucy rukou. „Jsem hospodyně,“ vysvětlila a ukázala na Darcyho. „Mám si vzít na chvíli toho malého, když budeš se slečnou Evansovou nahoře?“

„To by bylo fantastické, Melindo, mockrát děkuju.“ Penelope jí podala štěně a začala s Lucy stoupat po schodech. James, který kráčel dosud za nimi, se zastavil. Když se Lucy podívala přes rameno, viděla, že tiše rozmlouvá s Melindou.

„Tudy, prosím.“ Penelope dovedla svého hosta k velkým dvoukřídlým dveřím, za nimiž se, jak Lucy věděla, nacházel taneční sál. Otevřela jedno křídlo a pohybem ruky vyzvala Lucy, aby vstoupila. Lucy vešla do sálu, po několika krocích se ale překvapeně zastavila.

„Bože, ty jsou krásné!“ zvolala a nevěřícně se dívala na tři figuríny, které stály uprostřed sálu, oblečené v nádherných plesových toaletách. Šaty se střihem podobaly modelu, který měla na sobě Lucy. Všechny odpovídaly módě regentského období.

Lucy uctivě přistoupila k figurínám a dotkla se látky.

„Odkud máte ty šaty?“ zeptala se Penelope a pokrčila čelo, když zpozorovala malou chybičku, kterou z dálky neviděla. Na toaletách byly křivé švy, uvolněné nitě a pár detailů nebylo historicky korektních, pramenilo spíš z fantazie švadleny. Začínala tušit důvod. „Pocházejí z divadelního fundusu?“

„Přesně tak,“ přitakala Penelope. „Ve Falmouthu se zavřelo malé divadlo a kostýmy byly na prodej. Nedokázala jsem odolat a koupila je. A když jsem si je prohlížela pozorněji, dostala jsem nápad.“ Zářila teď opravdu nadšením. „Oslavím v polovině května šedesáté narozeniny a chtěla bych při té příležitosti uspořádat bál v regentském stylu. Hosté dostanou k dispozici šaty z té doby. I všechno ostatní by mělo být pokud možno stylové, s kočáry, pážaty, tanečními pořádky a vším, co k tomu patří. Co si o tom myslíte?“

„Regentský bál?“ Lucy se rozbušilo srdce. O něčem takovém snila od chvíle, kdy přišla poprvé do styku s módou tohoto období. „To je skvělý nápad,“ řekla.

„Potřebujete ale mnohem víc šatů. Ty troje stačit nebudou.“

„Na to jsem pochopitelně také myslela a poptala se,“ prohlásila Penelope. „V Plymouthu je půjčovna kostýmů, která právě ukončuje svůj provoz. Můžu od nich nějaké získat. I uniformy pro služebnictvo a oblečení pro pány. Nevím ale, v jakém stavu ty věci jsou. Navíc bych chtěla nechat ušít nové kostýmy pro mě, Jamese a Melindu. A tady vstupujete do hry vy, Miss Evansová.“ Usmála se. „Jak vím, jste nejen fantastická švadlena, ale i odbornice na dobu regentství. Co kdybyste převzala zodpovědnost za garderobu hostů? Ten úkol bych totiž moc ráda vložila do vašich rukou.“

„Ach, to je…“ Lucy zmlkla a pohlédla na Jamese, který v tu chvíli také vstoupil do tanečního sálu. To je tedy pracovní nabídka, za kterou jí chce dát tolik jako jeho matka, když ji odmítne?

Začala si znovu prohlížet figuríny.

„Je moc hezké, že na mě myslíte,“ řekla Lucy Penelope, která se na ni s očekáváním dívala. „Já…“

Ještě jednou vrhla pohled na Jamese, který stál za svou matkou. Zavrtěl varovně hlavou a jeho rty zformovaly nezvučné „Ne“.

Lucy si odkašlala a pohlédla na Penelope.

„Ano,“ pronesla pevným hlasem. „Moc ráda tu zakázku přijmu.“

2 

„Věděla jsem, že je to něco pro vás!“ Penelope se zjevně ulevilo. „Hned zítra zavolám do půjčovny a zařídím, aby sem byly ty věci dopraveny. Do víkendu by tu mělo všechno být, abychom měly přehled. Pak probereme detaily. Souhlasíte?“

Lucy přikývla. „V tom případě přijdu v sobotu odpoledne po zavření obchodu znovu,“ řekla, její úsměv ale pohasl, když spočinula pohledem na Jamesovi a viděla jeho strnulý obličej. Jen oči se mu zlostně blýskaly.

„Mami, víš jistě, že si toho nebereš moc?“ zeptal se.

„Měla by sis to ještě promyslet. Proč to musí být tak únavné? Chtěli jsme přece na tvé narozeniny do New Yorku a pak…“

„Tys chtěl do New Yorku,“ přerušila ho. „A bylo to od tebe moc milé, mně se ale líbí nápad s plesem. Vzdej to, chlapče. Víš přece, že když si vezmu něco do hlavy…“

Usmála se, James ale zůstal vážný a zlostně se podíval na Lucy. Kdyby mohly pohledy zabíjet, pomyslela si Lucy stísněně. Přesto svého rozhodnutí nelitovala. Naopak. Byla pro ten projekt zapálená a nemohla se dočkat, až začne s přešíváním šatů.

„Už se těším,“ ujistila Penelope a rozhodla se, že bude Jamese Rowea ignorovat. Nic mu nedlužila, natož pak po dopisu, který dostala od jeho kanceláře.

„To bude nádherné! Tolik jsem si přála, abyste se toho ujala! Jste pro tu zakázku dokonalá!“ radovala se Penelope. Pak ale zvážněla. „À propos zakázka. Vzpomínáte si na ty bordové šaty, které jste mi ušila loni pro letní bál? Darcy se bohužel zakousl svými malými zoubky do lemu a poškodil látku. Podívala byste se na to a řekla mi, jestli to půjde spravit?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Lucy a cestou z tanečního sálu prošla s Penelope kolem Jamese, který si ji pořád ještě měřil zlostným pohledem. Následoval je před dveře, když se ale Lucy krátce nato ohlédla, poznala, že za nimi nejde. Zmateně se začala znovu dívat kupředu.

Očekávala, že s nimi zůstane a bude čekat na příležitost, aby po ní požadoval vysvětlení. Fakt, že to tak rychle vzdal, se příliš nehodil k naléhavosti, s níž ji žádal, aby zakázku odmítla.

„Váš syn je proti tomu bálu?“ zeptala se opatrně.

Penelope se usmála. „James je proti všemu, co by mě mohlo namáhat,“ řekla. „Kdyby bylo po jeho, nesměla bych si ani pozvat přátele, o plesu vůbec nemluvě. Tudy, prosím.“

Vedla Lucy dlouhou chodbou s klenutým stropem.

Lucy znala z předchozích návštěv Penrose Housu dosud jen vstupní halu, schodiště a taneční sál. Teď ji ale Penelope zavedla do části panského sídla, kterou obývala s Jamesem. Lucy žasla, s jakou láskou bylo i tady všechno zrenovované a zařízené.

Dveře, dřív hrubé a popraskané, zářily opět v teplých tónech dřeva, mosazné kování se lesklo, bíle vymalované chodby zdobily obrazy a vybrané starožitnosti, na obroušené a naolejované dřevěné podlaze ležely dlouhé koberce.

„Bože můj, všechno tak zkrásnělo!“ uniklo Lucy. „Jak jste to mohla zvládnout za tak krátkou dobu?“

„To Matthew,“ přiznala Penelope. „Byl vždycky tak odhodlaný! Když si něco předsevzal, nepovolil, dokud to nedokázal.“ Smutně se usmála, v očích se jí zaleskly slzy.

„Hrozně mi pořád chybí.“

Lucy se na ni stísněně podívala. „Moc mě to mrzí,“ řekla. „Můj otec zemřel taky na infarkt. Vím, jaké to je, když se člověk nemůže připravit na ztrátu milovaného člověka.“

Penelope se zastavila a přikývla. „To je nejhorší,“ řekla a prohlížela si Lucy s novým zájmem. „Kolik vám bylo, když váš otec zemřel?“

„Šestnáct,“ odpověděla a spolkla vzpomínku na to, jak těžké to v době po jeho úmrtí měla. Truchlila stejně jako její matka, musela být ale silná za obě, protože Marian vážně onemocněla a potřebovala pomoc. Někdy si Lucy kladla otázku, kde by dnes byla, kdyby po škole nemusela zůstat v Carywithu a starat se o matku. Ale smířila se s tím. Měla ráda tu malou vesnici a její obyvatele a cítila se v ní dobře. Jestli bude moct zůstat, až uplyne lhůta, kterou jí advokátní kancelář Jamese Rowea stanovila, bylo ale ve hvězdách. Lucy pocítila bodnutí v hrudi, když pomyslela na ten hrozný dopis.

„Promiňte, že jsem byla tak zvědavá,“ řekla Penelope Roweová. „Je mi líto, že jste to musela také zažít.“

Lucy pokrčila s úsměvem rameny. Nechtěla na toto téma mluvit, naštěstí ale nemusela, protože Penelope otevřela dveře před nimi.

„Tohle je můj pokoj,“ prohlásila a vstoupila do velké ložnice, ve které se nacházela nejen postel s nebesy a baldachýnem, ale i starý toaletní stolek a hezký malý dámský sekretář. Pod oknem stál košík pro psa upletený z vrbových prutů s okousanými hranami. A přesně to se stalo i u okraje bordových šatů, které visely v ochranném obalu na ramínku na dveřích starožitného šatníku.

„Vidíte, tohle místo mám na mysli,“ řekla Penelope, když rozepnula obal a prozkoumala okraj sukně. Ukázala švadleně poškozenou látku a Lucy si ji pozorně prohlédla.

„Obávám se, že Darcy tady odvedl pořádnou práci,“ konstatovala s politováním, protože okousané místo se v žádném případě nedalo zachránit. Na to byl materiál příliš poškozený. Lucy už ale viděla řešení problému.

„Nemohu to sice vyspravit, můžu ale našít na okraj sukně krajku. Nikdo si toho pak nevšimne.“

„To je fantastické!“ Penelope se šťastně usmála.

„Budete…“

Zmlkla, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Krátce nato vstoupila do místnosti hospodyně Melinda Howardová. V náruči nesla malého labradora.

„Omlouvám se, že ruším, ale musím se postarat o večeři,“ řekla. „Vzala by sis Darcyho?“

„Samozřejmě, promiň, úplně jsem na toho malého trapiče zapomněla,“ přiznala Penelope.

Hospodyně jen s úsměvem kývla a nechala Lucy a Penelope s Darcym, který se zjevně radoval ze setkání s paničkou a neustále se snažil olízat jí obličej.

Penelope se se smíchem bránila a drbala ho, dokud se neuklidnil a nezavrtal hlavu do jejího podpaždí.

„Není rozkošný? Hned jsem se do něho u chovatele zamilovala. Darcy se přibatolil a přitulil se ke mně, tak jako teď. Věděla jsem, že ke mně patří.“ Povzdechla si.

„Musím o tom ale přesvědčit Jamese. Není vůbec nadšený, že máme psa v domě.“

„Ano, ten dojem jsem měla taky,“ přitakala Lucy.

„A stejně jako vy to nechápu. Mně ten maličký připadá sladký.“

„Štěně dá pochopitelně práci,“ přiznala Penelope.

„Jsem ale ochotná to na sebe vzít. Na co můj syn totiž rád zapomíná, je skutečnost, že on tady věčně bydlet nebude. Vím, že se sem nastěhoval jen z lásky ke mně, a užívám si, že ho tu mám. Hodně mi pomáhá s domem, někdy je toho na mě moc. Natrvalo to ale nejde. Chci, aby žil vlastní život. Je mu už jedenatřicet, to by neměl žádný muž bydlet u matky. A až tady budu zase sama, může mi dělat společnost Darcy.“

Usmívala se, Lucy na ní ale poznala, že ji pomyšlení, že bude jedinou obyvatelkou Penrose Housu, tíží. Připadalo jí obdivuhodné, že Penelope nemá v úmyslu tu syna držet. Znala ale i druhou stranu. Věděla, že James cítí povinnost zůstat s matkou. Je těžké se odpoutat, když je někdo blízký po ztrátě milovaného člověka úplně ztracený. O vlastním zármutku ani nemluvě…

„Och!“ Penelope se chytila jednoho ze sloupků postele. „Já… raději se na okamžik posadím.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Lucy vyděšeně.

„Není vám dobře?“

„Přepadla mě malá závrať, už je to ale v pořádku,“ odpověděla Penelope. Seděla na posteli a držela Darcyho na klíně. Omluvně se podívala na Lucy. „Buďte bez obav, to se mi občas stává. Už to zase jde.“

„Jste si jistá?“ Lucy pomyslela na Jamesovu poznámku o Penelopině podlomeném zdraví. „Nemám dojít pro vašeho syna?“

„Ne, to ne!“ řekla Penelope s důrazem. „Dělal by si starosti. Nic mi není. Měla jsem náročný den, to je vše. Když se na chvíli natáhnu, budu na večeři zase fit.“ Usmála se. „Nedívejte se tak, slečno Evansová. V mém věku je bohužel normální, že se člověk dřív unaví. Myslíte, že najdete cestu ven sama?“

„Samozřejmě.“ Lucy vzala šaty ze skříně a přehodila si je přes ruku. „Tak tedy v sobotu. Možná budu mít už lem spravený.“

Zamířila ke dveřím, když ale stála o chvíli později v chodbě, začala v ní zase hlodat starost. Penelope Roweová byla hrozně bledá. Je s ní opravdu všechno v pořádku?

Krátce přemýšlela, jestli nemá přece jen informovat Jamese Rowea o matčině záchvatu slabosti. Nevěděla však, kde se právě zdržuje, a po pravdě řečeno ho už nechtěla vidět. Navíc ji Penelope prosila, aby mu nic neříkala, a to nemohla ignorovat. Opustila proto panský dům a prošla bránou na stranu, kde se nacházel labyrint. Slunce už skoro zapadlo, světlo posledních růžových pruhů na obloze ale stačilo, aby Lucy našla cestu. Dorazila na parkoviště a začala hledat v malé taštičce klíč od auta.

Nebylo to zrovna snadné, protože měla přes předloktí šaty.

„Můžu vám pomoct?“ ozval se hluboký hlas tak nečekaně, že Lucy leknutím pustila klíček, který právě pracně vylovila z kabelky. Až teď zpozorovala, že se s pažemi překříženými na prsou opírá o její auto James Rowe.

„Bože, vy jste mě vyděsil!“ řekla a chtěla se shýbnout pro klíč, James byl ale rychlejší. Dvěma kroky byl u ní a zvedl ho dřív, než to mohla udělat ona. Hned jí ho ale nedal.

„Proč jste řekla ano?“ zeptal se. „Přece jsem vás výslovně žádal, abyste tu zakázku odmítla.“

Ubývající světlo znemožnilo Lucy rozeznat výraz Jamesova obličeje, slyšela ale zlost v jeho hlase.

Jestli si však myslel, že se nechá zastrašit tím, že ji převyšuje o hlavu, tak se šeredně mýlil. „Souhlasila jsem, protože mi nápad vaší matky připadá úžasný,“ odpověděla. „Splní se mi tím sen. A jak jsem měla nabídku odmítnout, aniž bych uvedla důvody? Ne, je mi líto. Tak to nefunguje.“

Zamrkal, očividně překvapený její reakcí. „Nestačí, že ty důvody existují?“ zeptal se. „A vy byste neutrpěla žádnou škodu. Zaplatil bych vám…“

„Samozřejmě že bych utrpěla škodu,“ odporovala.

„Chtěla jsem šít ty šaty, chápete? Takovou šanci už možná nikdy nedostanu. Pokud mi tedy nemůžete poskytnout žádný přesvědčivý argument, proč to nemám udělat, postarám se, aby vaše matka mohla oslavit narozeniny přesně tak, jak si přeje.“ Sáhla po klíčku od auta a vytrhla ho Jamesi Roweovi z ruky. „A teď mě omluvte. Musím domů.“

Chtěla kolem něho projít, on ji ale chytil za paži.

„Udělejte to kvůli mně, prosím,“ řekl, tentokrát přívětivěji. Lucy cítila, že to na ni má mnohem větší účinek než jeho panovačný povýšený tón. Na okamžik se ztratila v jeho šedých očích. Pak si ale vzpomněla na dopis z kanceláře Farfaix a Fisher, který ležel doma v zásuvce jejího šicího stolu.

„Nic vám nedlužím, pane Rowe,“ řekla a vytrhla se mu. „Nezajímá vás, co bude se mnou a mým obchodem, nevidím proto důvod, proč bych měla dělat něco pro vás.“ Nevěnovala mu už pozornost, přistoupila ke své dodávce a otevřela zadní dveře. Opatrně položila šaty na sedadlo, obešla auto, nasedla a nastartovala vůz. James Rowe stál pořád ještě na stejném místě, když kolem něho o chvíli později projížděla. Pak zmizela jeho vysoká postava ve tmě. Lucy si s úlevou oddechla.

Určitě to nebylo naposledy, co se s ním dostala do sporu. Pravděpodobně ho uvidí častěji, když přijala Penelopinu zakázku. Pokud mě bude pokaždé tak znervózňovat jako právě teď, mám před sebou těžké týdny, pomyslela si s hlubokým povzdechem, když ujížděla po úzké venkovské silnici, která vedla od panského domu přes kopec do Carywithu.

James se díval za světly dodávky, která v přítmí brzo zmizela. I když ale zvuky motoru utichly, nepohnul se a upíral pohled do prázdna.

Nemohl uvěřit, že ho tam Lucy Evansová nechala prostě stát. Nejenže nepřistoupila na jeho nabídku, kterou považoval za velice férovou, ale očividně na něho měla ještě zlost. Jak to myslela, že se nezajímá o to, co bude s ním a jejím obchodem? Znělo to, jako by jí něco udělal, James ale nevěděl, co by to mělo být.

Rozzlobeně si vyvolal v paměti, co všechno se toho večera zvrtlo. Domníval se, že bude mnohem snazší odvrátit Lucy Evansovou od toho, aby pracovala pro jeho matku. Byl dokonce přesvědčený, že to nebude absolutně žádný problém. Ve svých představách jí ve dvoře pomohl z auta, přednesl svůj návrh a ona ho s úsměvem přijala. Tak by byl celý ten šílený nápad s bálem v regentském stylu ze stolu, protože James si byl jistý, že matčin plán stál a padal s Lucy Evansovou. Kdyby řekla ne, Penelope by toho nechala.

Nic ale nevyšlo tak, jak plánoval. Lucy nejela do dvora, ale za dům, kam šel jen proto, že zase hledal toho zatraceného psa. A když před ním najednou stála v šatech, které měla na sobě i na plese…

Úplně ho to vyvedlo z míry. Ty šaty byly tak nápadné a zvláštní, že je hned poznal. Věděl ještě naprosto přesně, jak v nich viděl Lucy stát na okraji tanečního parketu. Bylo spontánní rozhodnutí nevyzvat k tanci Lydii Fairfaxovou, jak měl v úmyslu, ale ji. Něco takového přitom vůbec nebyl jeho styl. Nepodléhal náhlým impulsům, jednal racionálně. Ale ne v tomto případě. Něco ho k ní táhlo, a když pak tančili…

James zavrtěl hlavou při vzpomínce, jak krásné bylo držet ji v náručí. Věnoval by se jí déle, když ale hudba utichla, vzpamatoval se. Už ani nepožádal Lucy znovu o tanec, ale tentokrát si vybral Lydii, která se strašně zlobila, že ji do té doby ignoroval. Lucy se vyhýbal obloukem, nejen po zbytek plesu, ale celkově.

V uplynulých měsících se často neviděli, jen několikrát v poslední době, když doprovázel matku do Lucyina obchodu. To ale mluvili maximálně o počasí, proto dospěl k přesvědčení, že se zmýlil, pokud šlo o vzájemnou přitažlivost. Lucy se k němu chovala mile a přívětivě, necítil už ale jiskru, která mezi nimi při tanci nečekaně přeskočila. Možná proto si byl tak jistý a vycházel z toho, že mu nebude dělat žádné problémy. To se ale pořádně spletl.

Zase před sebou viděl, jak po něm Lucy zlostně blýskla svýma zelenýma očima. V Lucy Evansové byla spousta ohně, o který by se mohl rychle spálit. Tak snadné, jak si to představoval, mu to neudělá. Ani jeho pokus o flirt nebyl úspěšný, protože se na něho jen zděšeně podívala. Bylo to pro něho tak nezvyklé, že si připadal skoro směšný. Kvůli němu neudělá Lucy Evansová vůbec nic, to bylo jasné. A ten fakt musel nejdřív strávit.

Zdalipak by souhlasila, kdyby jí řekl pravé důvody, proč jeho matka nemůže uspořádat o svých narozeninách v Penrose Housu žádný bál? Ne, určitě ne. A pokud ano, musel by nejdřív promluvit s Penelope, odkládal ten rozhovor ale už několik týdnů, protože věděl, že bude jeho plány zděšená. Přitom to dělám pro ni, pomyslel si a frustrovaně strčil ruce do kapes kalhot.

Chtěl zamířit zpátky k domu, byla už ale taková tma, že by riskoval, že v labyrintu, ve kterém se ani za denního světla příliš nevyznal, zabloudí. Rozhodl se proto, že ho obejde, a zlobil se, že i to cítí jako porážku.

3 

Když Lucy vjela s dodávkou na prostranství před Cove Cottage, spatřila ke své úlevě, že před veterinářskou praxí nestojí skoro žádná auta. Její přítelkyně Julia, která se svým partnerem Henrym ordinaci provozovala, ji sice ráno po telefonu ujišťovala, že tam v poledne bývá klidněji a že bude mít určitě chvilku na rozhovor, jisté to ale nebylo nikdy. Kdykoli mohl přijít nový pacient, proto byla Lucy šťastná, že to vyšlo. Hořela touhou vyprávět kamarádce o své návštěvě u Roweových.

Vystoupila ze zaparkovaného auta a krátce se rozhlédla. Jako vždy na ni silně zapůsobilo, na jak krásném kousku země její přítelkyně žije.

Malebný Cove Cottage s doškovou střechou stál u vedlejší cesty trochu stranou od Carywithu a vypadal, především v krásných dnech, jako byl ten dnešní, jako motiv z pohlednice. Dům byl obklopen s láskou založenou zahradou, jejíž barevná nádhera se teď v dubnu začínala pomalu ukazovat. V létě, jak Lucy věděla, tu bude všechno v plném květu a záhony budou přetékat zralou zeleninou. Když člověk stál v zahradě, mohl vidět v dálce moře, a za správného větru dokonce slyšet, jak vlny narážejí na skály strmého pobřeží. Kromě hlavní budovy tam byla přestavěná stáj, ve které se nacházela praxe, a malý zahradní domek na samém konci pozemku, v němž bydlela bývalá veterinářka Isobell Chegwinová, od které Julia a Henry dům koupili.

„Lucy, to je krásné!“ Isobell Chegwinová se přívětivě usmála. „Julia mi říkala, že se zastavíš.“

„Tady máš odpověď,“ uculila se Julia.