Dead Sweet

Copyright © Katrín Júlíusdóttir, 2020

English translation © Quentin Bates, 2023

Translation © Richard Janda, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-579-9

ISBN mobi: 978-80-7689-580-5

Prolog

Hlava mně třeští a tělo mám tak těžké, že nedokážu pohnout ani prstem. Jsem celý promočený, jak se přese mě přelívají vlny. Sůl štípe. Opírám se o studený balvan. Všechno upadá do otupění, už skoro nic necítím. Sám se odsud nedokážu dostat. Snad se tady někdo ukáže. Když budu mít štěstí.

Nemůžu vstát. Nemám tušení, jak dlouho už tady jsem. Přijde mi to jako celá věčnost, může to ale být jen čtvrthodina. Byl jsem po celou dobu při vědomí? Zřejmě si to zasloužím. Sledoval jsem vždy jen své zájmy, k lidem kolem sebe jsem se nechoval zrovna pěkně… Matka! Určitě bude brzy volat. Volá mi pravidelně, než jde spát. Pořád si o mě dělá starosti. Starých zvyků se člověk těžko zbavuje. Nejsem si jistý, zda chrání mě před světem, nebo svět přede mnou. Doufám, že mě tady někdo najde.

Slyším mouchy, jako stíhačky v dálce. Vlny se přese mě přelívají, já se ale nedokážu pohnout. Takže takhle to vypadá, když člověk neovládá své tělo, když se ocitne na pomezí mezi životem a smrtí. Cítí, že se s jeho schránkou děje něco hodně špatného, nemůže s tím ale vůbec nic dělat. To horko vzadu na hlavě je zřejmě z otoku. Pokud to tedy není krev. Ten úder byl ohromně silný, drtivý. A pak to kopání. Kolik kopanců jsem dostal? Musím se odsud dostat, musím se dát do pořádku. V životě jsem už naštval hodně lidí. Ale takhle nikoho. Ten vztek byl obrovský, překypoval nenávistí.

Začíná se stmívat. Nebe tmavne. Nepohasíná však slunce. Vyhasíná život.

Můj život.

1

V den konání oslavy vstala Erla brzy. Měla bezesnou noc, ve svojí bdělosti však pociťovala klid. Klid, o který dlouho usilovala.

Oslavu plánovala několik měsíců. Óttar byl její životní láskou — mužem, s nímž chtěla strávit zbytek svého života. Byl oblíbený, silný a vlivný. Erla svým přátelům dokonce oznámila, že v něm nalezla alfa samce. Hodně pracoval, často býval ponořený do svých záležitostí, uměl však být také neuvěřitelně okouzlující. Dával jí nádherné dárky, choval se galantně a posílal jí květiny do práce. Její přátelé ho měli rádi — hodně rádi; někdy měla pocit, že jí dokonce závidějí. Nezáviděli jí až tak jeho samotného, jako spíš jejich životní styl. Nebydleli spolu, každý víkend však trávili společně, obvykle v posteli, pokud zrovna necestovali po světě. Ve městě nebyla jediná dobrá restaurace, do níž dosud nezavítali. Dostávali pozvánky na každou kulturní akci, na každou premiéru či vernisáž.

Posledních osmnáct měsíců představovalo báječné dobrodružství. S ubíhajícím časem si Erla uvědomovala, že její láska k Óttarovi sílí. Bylo jí sedmatřicet a cítila, že je připravená na něco víc. Byl to zcela nový pocit. Jako dítě se těšila, až bude mít vlastní rodinu: máma, táta a děti. Pak tato touha nějak pominula a ona si naplno užívala života, realizovala se ve vysněném povolání a trávila čas s přáteli. Když se však objevil Óttar, cosi se změnilo. Možná to bylo klišé (život někdy je klišé), ale Erla začínala pociťovat obavy z toho, jak rychle plyne čas.

Den Óttarových padesátin konečně nadešel. Bylo nádherné červencové odpoledne, počasí snad ani nemohlo být dokonalejší. Myslel si, že ho čeká decentní grilování s jeho matkou, sestrou a samozřejmě Erlou. Když se s ním den předtím setkala, nic netušil, vůbec nic. Řekla mu, že se může těšit na příjemný večer s nejdůležitějšími ženami svého života a že do půl sedmé musí být doma. Nic se nesmělo pokazit. Erla vstala z postele a zavolala dodavateli občerstvení, aby se ujistila, že vše je na večer připravené.

„Dala jsem ty lívance na stůl v obýváku,“ zašvitořila Thrúður, Óttarova matka.

Thrúður měla drobnou postavu. V určitých ohledech byla jako Erla: středně vysoká s úzkým pasem, ale rameny a hrudí širšími než většina žen. Erle kdysi její matka řekla, že svá ramena má nosit hrdě, jelikož ukazují, že jejími předky byly ženy, které neúnavně dřely v silném severském větru, aby udržely hlavu nad vodou a svou rodinu naživu.

„Tvrdě pracující ženy potřebují prostor pro plíce,“ říkávala jí.

Ta vzpomínka vyvolala na Erlině tváři úsměv.

Thrúður měla obvykle své tmavé, šedinami prokvetlé vlasy stažené do jednoduchého culíku, při zvláštních příležitostech si z nich však vytvářela dokonalý drdol. Malovala se střídmě, jelikož měla poměrně tmavou pleť, vždy ale používala rtěnku, přičemž střídala tři barvy, v závislosti na aktuální události. Dnes to byla tmavě rudá. Takže dnešní příležitost je skutečně významná. Nic jiného by na kulatiny jejího jediného syna nepřicházelo v úvahu.

Jídlo Erla objednala u cateringové firmy. Na stole s nádhernou květinovou výzdobou se skvěly elegantní talířky uspořádané ve stylu americké grilovačky. Óttar miloval grilovaná jídla. Na přípravu občerstvení se vynaložilo velké úsilí, aby se mohly podávat jeho oblíbené pokrmy, ale aby se zároveň hosté necítili utopení v omáčkách ani si jimi nepokydali sváteční oblečení.

Erla řekla jeho matce, že nemusí nic nosit. Thrúður přesto dorazila s hromadou cukrových lívanců. Erla si prohlédla stůl a všimla si jich, v hnědé zapékací misce, která se na vkusně uspořádaném stole vyjímala jako věžák uprostřed staré zástavby. Thrúður ji postavila mezi miniburgery a elegantní mísu plnou lahodných makaronů se sýrem.

„Nádherné, díky!“ řekla Erla a obdařila Thrúður falešným úsměvem. Později, až se Thrúður nebude motat kolem, požádá kuchaře, aby to přeskládal. Ty její zatracené, přeslazené lívance nemohla vystát.

Již v počátcích jejich vztahu si všimla, že Óttar se vždy snažil ukazovat matce svou lepší stránku. Erle to připadalo pokrytecké; jako by hrál roli dokonalého, milujícího syna. Nikdo se nikdy nezmínil o jeho otci, jenž odjel ze země, kde zanechal svou mladou rodinu, a již se nevrátil. Tedy taková byla oficiální verze příběhu. Óttar jí řekl, že Thrúður ho hledala dlouhé týdny, vyptávala se všech známých, zda ho neviděli, obvolávala hotely po celém světě a neutišitelně plakala.

Pak, když se jednoho rána probudil, zjistil, že se všechno změnilo. Jeho matka, bezvadně upravená a s novým úsměvem na rtech, měla připravenou snídani — ovesnou kaši a cukrové lívance. Ten úsměv představoval okamžik, kdy otec zmizel z jejich života. Jeho jméno nebylo již nikdy zmíněno. Ten úsměv s nimi zůstal dodnes a Erla si všimla, že Óttar při jednání s matkou nasazuje tentýž.

Ozvalo se zaklepání a vzápětí dovnitř vešla Óttarova sestra Stefanía.

„Ahoj mami! Ahoj Erlo. Omlouvám se, že jdu pozdě. Už to vypadalo, že se odtamtud nedostanu. V práci je to teď šílené. Všichni chtějí co nejvíc využít to pěkné počasí a nutně potřebují poradit ohledně zahrady.“

Thrúður se na ni usmála a řekla jí, ať se tím netrápí, že kuchař všechno připravil. A ona udělala lívance, které oba s bratrem mají tak rádi, takže vše je nachystané. Za jiných okolností by se Erly dotklo, že Thrúður vůbec nezmínila její úsilí, které do uspořádání té oslavy vložila. Dnes jí to však bylo víceméně jedno.

Ti tři — Thrúður, Stefanía a Óttar — měli svůj vlastní svět, v němž každý hrál jinou roli. Propojení mezi matkou a dcerou bylo přímočaré: navzájem se podporovaly a byly si bližší než většina jiných matek a dcer, které Erla znala. Óttarův vztah se sestrou se hodně podobal jeho vztahu s matkou. O dva roky starší Stefanía jako by se o něj neustále strachovala a měla pocit, že na něho musí dohlížet. Pro Erlu byla tak trochu záhadou. Žila sama a nejlépe se cítila v zahradním centru, kde pracovala jako zahradnická odbornice. Byla mimořádně atraktivní, s hustými tmavými vlasy, které jí spadaly do půli zad, a zelenýma očima ve tvaru mandlí. Nebyla příliš vysoká, ale měla útlejší postavu než její matka. Obvykle chodila v džínsech a mikině s kapucí, ale dnes se přemohla a oblékla si těsné, zářivě barevné kalhoty a bílou halenku, které dávaly vyniknout její elegantní postavě a přirozené kráse. Povahově byla uvolněnější než Óttar či Thrúður a také se častěji smála. Tohle jí Erla záviděla — Stefanía se zdála naprosto spokojená v tom malém světě, který si kolem sebe vytvořila. Byla také nadmíru pozitivní, často se zastávala lidí, jež druzí shazovali, a poukazovala na to, že každý člověk má v sobě něco dobrého. Erla to považovala za skvělou vlastnost.

Bylo skoro šest a začínali přicházet první hosté. Erla pozvala Óttarovy kolegy z ministerstva, jeho kámoše z golfu a pár starých přátel. Chtěla ho překvapit a pozvat lidi, s nimiž se dlouhé roky neviděl, musela ale pátrat daleko do minulosti, aby vůbec na někoho narazila. Vyklubal se z toho velmi nesnadný úkol. Každý, s nímž se bavila, si Óttara sice pamatoval, měla ale pocit, že jeho vztah s těmito lidmi postrádal jakoukoli hloubku. Thrúður se ji snažila odradit od pátrání příliš daleko do minulosti a tlačila ji k tomu, aby se zaměřila na lidi, s nimiž se stýkal v současné době, Erla si do toho ovšem nenechala mluvit. Přišli dva muži, kteří s ním studovali na Obchodní akademii. Dorazili spolu a vypadali, že si nejsou jistí, proč byli pozváni. Stáli u okna a zvědavě si prohlíželi ostatní příchozí, s nikým se ale nedali do řeči. Erla by se s nimi za jiných okolností snažila bavit, aby zjistila více o tom, jaký býval Óttar v mládí, nedokázala se k tomu však přimět; místo toho před jejich tázavými pohledy uhýbala očima. Začínala pociťovat nervozitu. Možná ta oslava nebyla zrovna dobrý nápad. Už z ní neměla tak pozitivní pocit. Trochu se jí ulevilo, když teď Thrúður převzala jednání s cateringovou firmou. Čas se vlekl a Erle se zdálo, že hosty — decentně čekající, až se objeví oslavenec — pozoruje skrze jakýsi mlžný závoj.

Odbila půl sedmá, ale po Óttarovi ani vidu, ani slechu. Stefanía se zeptala stálého tajemníka ministerstva, zda jejího bratra nezdrželo něco neodkladného v práci. Odpověděl jí, že ho celý den neviděl. Vypadalo to, že ten den ho neviděl nikdo. Nicméně spousta lidí měla právě dovolenou, takže to nebylo až tak zvláštní.

Helgi, onen stálý tajemník, a Óttar byli dobří přátelé. Helgi byl ve státní správě velké zvíře, respektovaný napříč politickým spektrem, jelikož působil pod ministry z téměř každé strany. Óttar kdysi Erle řekl, že Helgi se chystá odejít do důchodu, a ona měla dojem, že Óttar by se chtěl o tuto pozici ucházet. Nepochybovala, že by ji snadno získal. Dokázal si kohokoli omotat kolem prstu.

Hosté již začali projevovat známky rozpačitosti a netrpělivosti, což bylo s ohledem na lákavou vůni jídla pochopitelné; nikdo se však neodvážil ničeho dotknout, neboť party nemohla vypuknout bez oslavence. Stefanía Óttarovi několikrát volala, ten to ale nebral.

Erla na sobě cítila soucitné pohledy hostů. Chudák ženská. Tak se snažila. Někteří začali po půlhodině čekání usrkávat šampaňské. Její kamarádka Guðrún k ní přišla s takovým výrazem účasti ve tváři, že s ní Erla raději vůbec nechtěla mluvit. Nedokázala se k tomu prostě přimět, tak raději utekla a zavřela se v malé koupelně vedle Óttarovy ložnice.

Před devátou hodinou se hosté začali trousit pryč. Guðrún se nabídla, že zůstane a pomůže jí s úklidem, Erla se však donutila nasadit přesvědčivý úsměv a řekla jí, ať jde domů a že jí za den či dva zavolá a podrobně popíše vzteklý výstup, který na Óttara čeká, až dorazí. Skupina z ministerstva, odhodlaná nepromarnit ten večer, nasedla do taxíků a vyrazila do Andvari, současného nejvíc trendy podniku ve městě.

Thrúður odklidila lívance, rozpačitě se usmála a začala svého syna omlouvat. „Určitě pracuje, drahoušku. Vždyť ho znáš.“

Jakmile Erla osaměla, posadila se na gauč a otupěle zírala na všechno to nádherně připravené jídlo, z něhož se pomalu, ale jistě stával nevábný sajrajt — maso nachystané ke grilování plavající v omastku a sesychající jednohubky. Co si myslela? Zírala z okna Óttarova luxusního bytu v centru města, přitáhla si kolena pod bradu a rozplakala se. Jak to, sakra, mohlo dojít až sem?

25. 3. 1995

Celý den se chvěju vzrušením. Každý den. Chce být pořád se mnou. Se mnou!!! Je to úžasný pocit.

Máma je moc šťastná, že se víc usmívám. Přestala mě zavalovat všemi těmi obavami. A taky mi dává víc prostoru. Prostoru k tomu, abych mohla žít svůj život a být s ním. Se svým panem Sladkým.

2

Garðar už toho měl plné zuby. Ten tlak na další snížení výdajů v policejním sboru ho unavoval. Co po něm budou chtít příště? Aby prodal všechna jejich auta a svému týmu oznámil, že na místo činu budou vyrážet na kolečkových bruslích? Včera ho upozornili, že při současném tempu utrácení jim finanční prostředky přidělené na celý rok dojdou už v říjnu. Čekal ho další perný den vyplněný hledáním možných způsobů, jak ušetřit.

U policie byl již dlouho. Do sboru vstoupil jako mladý muž a vypracoval se na šéfa reykjavické kriminální policie. Někdy měl chuť s tím praštit a odejít, pro muže svého věku, jemuž zbývalo jen osm let do důchodu, však neviděl žádné pracovní příležitosti.

Garðar se právě chystal vstát a dojít si pro první šálek kávy ten den, když dovnitř vtrhl Unnar.

„Na pláži se našel muž… tělo,“ vyhrkl udýchaně.

Garðar již stál a obešel stůl. „Vydýchej se, Unnare, a pak mi všechno řekni.“

Unnar si prsty pročísl vlasy a zklidnil se. „Je to pláž východně od Stokkseyri. Pár japonských turistů se právě vracelo ve vrtulníku z obhlídky sopky Eyjafjallajökull a na pláži zahlédli nehybné tělo. Pilot hned informoval policii. Chlapi z místního oddělení tam dorazili asi před čtvrthodinkou a hned nám zavolali, že potřebují pomoc. Už jsem řekl Viktorovi, ať připraví auto, abychom tam mohli hned vyrazit.“

Garðar si oblékl sako a řekl Unnarovi, ať zavolá soudního lékaře.

Díky modrému majáčku se rychle prodrali ranní reykjavickou špičkou a najeli na hlavní silnici směrující k jižnímu pobřeží Islandu. Jakmile vyjeli z města, doprava výrazně zeslábla a většinu vozidel, jež míjeli, tvořily autobusy a auta z půjčoven, které jely pomalu, aby se cestující mohli kochat krajinou lávových polí a párou stoupající z komínů geotermálních elektráren. Počet turistů v posledních letech výrazně vzrostl a teď v červenci byli výletníci prakticky všude. Garðar tento růst cestovního ruchu tiše schvaloval — přinejmenším na osobní úrovni. Viděl, že příliv cestovatelů vnesl do jeho země nový život. Vzpomínal si, že když poznal svou budoucí manželku Gunnhildur, fungovaly zde jen tři dobré restaurace, do kterých ji mohl pozvat, a všechny byly nehorázně drahé. Dnes byla kvalitní restaurace či bistro na každém rohu, přičemž ceny zůstávaly — alespoň prozatím — přijatelné.

Když projížděli průsmykem Threngslin, dostali vysílačkou zprávu, že na místě je sanitka a také dva hlídkové vozy z místního oddělení a k tomu jedno auto, které bylo hned vysláno z Reykjavíku. Soudní lékař už byl také na cestě, kousek za nimi. Garðar doufal, že se z toho vyklube obyčejná nehoda, která se rychle vyšetří. Jeho oddělení se momentálně zabývalo několika tucty případů a nadcházející víkend bude vyžadovat intenzivnější policejní přítomnost na ulicích k usměrnění dopravy v hlavním městě a jeho nejbližším okolí.

Zaparkovali vedle vozidel místních policistů u silnice kousek od pláže. Oblast byla trochu z ruky. Krajina tam byla plochá, se zelenými poli posetými žlutými květy pryskyřníků na druhé straně silnice.

Jak procházeli mezi balvany k místu, kde se nacházela mrtvola, Garðar se zadíval na moře. Dnes bylo klidné, šedé s modrým nádechem. Na nebi viselo pár osamělých mráčků. Muž ležel na zádech mezi kameny rozesetými po pobřeží. Byl bosý a celý promočený, Garðar ale neviděl nic, co by mu napovědělo, jak dlouho tam už byl. Pobřeží mezi Eyrarbakki a Stokkseyri měli v oblibě turisté, kteří se tam často zastavovali, aby si vyfotili pláž táhnoucí se, kam až oko dohlédlo; sice kamenitou, ale místy s nádherně jemným, žlutohnědým a někde i černým pískem. Garðarovi vytanuly na mysli vzpomínky na dětství, kdy na toto pobřeží jezdili s otcem, jenž si na něho vždy našel čas a procestoval s ním celý Island. Garðar si pamatoval, jak tady při jedné z těch návštěv otec ukázal na moře a řekl, že kdyby odtamtud vyplul směrem na jih, tak další pevninou, kterou by spatřil, by byla až Antarktida. Byla to jeho oblíbená vzpomínka.

Policisté, kteří na místo činu přijeli jako první, jim sdělili, že se těla nedotkli a rozhodli se počkat na kriminalisty z Reykjavíku.

„Podle nás to není turista, protože lidí v obleku tady moc nevídáme,“ řekl jeden z nich a ukázal na elegantní oděv mrtvého. „A turisti do těchto míst většinou nechodí. Obvykle se zastaví a fotí západně od města, blíž k Eyrarbakki.“

Mrtvý muž ležel s hlavou otočenou směrem od nich, takže mu Garðar neviděl do tváře. Měl tmavé vlasy a promočenou košili s vyhrnutými rukávy. Pečlivě složené sako bylo položené kousek od něj na pláži.

Unnar začal fotografovat tělo a místo činu, když náhle spustil fotoaparát a zavolal na Garðara, že mu ten muž přijde povědomý.

„Víš, kdo to je?“ zavolal na něho Garðar.

„Nejsem si jistý, ale myslím, že jsem ho už někde viděl.“

Garðar prokličkoval mezi balvany k Unnarovi, kde se sehnul, aby viděl mrtvému do tváře.

Vzápětí se překvapeně narovnal.

Okamžitě poznal Óttara Karlssona. Óttar, přezdívaný Panter, pracoval na ministerstvu financí, kde vedl oddělení, které mělo na starosti majetek státu. V poslední době se několikrát setkali, jelikož Óttar připravoval prodej budovy policejního ředitelství v centru Reykjavíku nějakému zahraničnímu hotelovému řetězci. Byl to pohledný, okouzlující muž, jehož předcházela pověst, že vždy dosáhne svého.

„Vypadá to jako nehoda, nemyslíš?“ zamumlal Unnar, zatímco fotografoval.

„Nedělej předčasné závěry,“ odvětil Garðar a prohlížel si místo činu a Óttarovo nehybné tělo. „Počkáme, co na to řekne lékař… Tamhle jde.“

3

SIGURDÍS

Probudí mě dunivé bouchnutí — v patře spadlo něco na podlahu. V tomhle starém domě postaveném ze dřeva mívám pocit, že se na mě zřítí strop. Vyskočím z postele, stojím uprostřed pokoje, zmatená, protírám si oči. Pak se znovu ozve to bouchnutí. Není to poprvé, co mě takhle vzbudil. Děje se to, co se pamatuju. Ten hajzl.

Potichu vyjdu po schodech. Žaludek mám stažený strachem. Musela jsem se s tím už narodit, protože si neuvědomuju, že bych ten kámen v břiše někdy neměla. Občas, spíš hodně zřídka, mi ten důvěrně známý společník dodává kuráž a energii — vzplane jako ohnivá koule a vysílá proudy energie do všech mých končetin. Obvykle je ale jako velký šedý kámen, který mě tíží a ochromuje hrůzou. Právě teď cítím, jak ve mně rostoucí vztek a napětí utvářejí chaotickou emoci — jsem zvědavá, co mě tady čeká tentokrát. Třeba ho máma konečně sejmula. Doufám v to. Už nesnesu pohled na ni, jak se uplakaná a s nateklým obličejem nutí do úsměvu a říká mi, ať se vrátím dolů a jdu spát. Copak si opravdu myslí, že to jde? Vždyť žijeme v zasraným dřevěným domě! Proč nás prostě nesbalí a neutečeme spolu odsud? Proč nemůžeme odejít a začít někde jinde bez něho?

Nejsou v chodbě. Pomalu jdu ke dveřím do obýváku a vtom uslyším mámu, jak padá. Ozve se pronikavý skřípot posunovaného jídelního stolu, jak do něho máma narazí. Všechno to jsou důvěrně známé zvuky. Vejdu do pokoje a spatřím ji, jak leží na zemi pod stolem, stočená do klubíčka, obličej celý rozbitý. Ten hajzl stojí nad ní a křičí.

„No jasně, jen se zkoušej schovat, ty mrcho. Jsi blbá coura, úplně k ničemu!“

Nadávky posilují jeho vztek, chytne mámu a prudce ji vytáhne zpod stolu. Ta mě uvidí a snaží se rychle vstát. On pořád stojí zády ke mně a dá mámě vší silou pěstí do břicha.

Už to nevydržím. Rozběhnu se, skočím mu na záda, levou rukou mu zakryju oči a pravou do něho ze všech sil buším. Na okamžik je překvapený, pak mě ale zuřivě setřese a odhodí na stěnu za sebou. Narazím do ní a spadnu na zem.

„Přestaň, tati! Přestaň!“ zakřičí můj mladší bráška ze dveří. Drobný, v pyžamu se smajlíky, vrhne se na otce, který vztekle zavrčí, že naše matka je blázen a on ji musí udržovat příčetnou. Že on se jen brání. Když ale bráška nepřestává, otec zařve.

„Vy dva jste stejný jako ona. Malý šmejdi!“

Mám dost. Odejdu odsud. Vezmu brášku a z tohohle domu odejdeme. Pokusím se vstát, ale levá noha mi nefunguje. Je zlomená. Bezmocně přihlížím, jak ze sebe otec strhne Einara. To malé tělo je v jeho tlapách jako list. Odhodí ho na podlahu a bráška narazí hlavou o roh stolu.

„Einare…,“ zaskučím a hrůza v mém hlase mě vyděsí. „Einare!“

Z hlavy mu crčí krev, vytváří na podlaze kaluž a stéká ke mně. Bolest v noze z toho šoku zmizí a já se vrhnu k bráškovi. Nehýbe se. Nehýbe se!

„Tys ho zabil, ty hajzle! Vlastního syna!“ zaječím na otce.

Máma tam chvíli omámeně stojí a pak se sesune na gauč.

„Mami, tys ho nechala zabít tvýho syna!“

Otec vyjde z pokoje a za pár sekund se ozve bouchnutí vchodových dveří.

4

„Loni v létě jsem si vyrazila s kamarádkami. Naplánovaly to tak, že pojedeme na chatu rodičů Dóry, kde si oddychneme a strávíme společně pár dnů. První den ráno jsem se probudila kolem šesté, vyšla jsem ven a sedla si na lavičku, která stála hned vedle štěrkové cestičky. Na druhé straně té cestičky byl trávník, očividně dlouho neudržovaný. Rostly na něm spousty pampelišek a různého plevele. Městská holka jako já nemá ponětí, jak se to všechno jmenuje, ale pečlivě střižené trávníky stejně moc nemusím. Pozorovala jsem trávu, jak se vlní ve větru, a hmyz bzučící všude kolem a náhle jsem upadla do jakéhosi transu a měla pocit, jako by svět zpomalil. Tehdy jsem poprvé spatřila ováda v přírodě. Poletoval mezi těmi pampeliškami a já si uvědomila, že tohle musí být jeho přirozené prostředí, a ne temné stěny budov, což jsou jediná místa, kde jsem ovády předtím viděla. Často jsem si lámala hlavu, jaké je spojení mezi ovády a stěnami. Nikdy jsem nepřišla na to, proč pořád poletují kolem těch stěn.“

Tohle bylo poslední sezení Sigurdís s psychologem Thorgeirem. Oblíbila si ho. Nijak na ni netlačil, dopřával jí tolik času, kolik potřebovala, a nevyvádělo ho z míry dlouhé mlčení, což pro ni byla úleva. Nicméně se natolik blížil její vštípené představě psychologa, až to bylo směšné. Štíhlý, mírně shrbený, s prošedivělým plnovousem a na sobě většinou manšestráky, kostkovanou košili a tmavě modrý svetr. A pak způsob, jakým se na ni čas od času podíval přes obroučky brýlí. Opravdu ho začínala mít ráda.

„Co je pro tebe na ovádech tak zajímavého, Sigurdís?“

Poslali ji k němu poté, co se jeden večer před půldruhým rokem vrhla v centru města na mladého muže, který uhodil svou přítelkyni. Sigurdís si pamatovala, že ho nedokázala pustit, jednou rukou ho držela v kravatě a druhou do něho opakovaně bušila. Svět kolem ní potemněl a ona křičela na tu dívku, ať uteče. Její kolega ve službě ji nakonec dokázal odtrhnout od toho mladíka, který skončil se značně pohmožděným obličejem. Její nadřízení rozhodli, že bude docházet k psychologovi, a stáhli ji z ulice do kanceláře. Možná s ní příliš soucítili, než aby ji propustili, spíše si ale stále připadali provinile v souvislosti s její minulostí.

„Někdy se cítím jako ovád na zdi. Osamělá v davu, trochu nepatřičně.“

„Cítíš se tak i teď?“ zeptal se Thorgeir a laskavě se na ni zadíval přes obroučky brýlí, posazených na nose mírně nakřivo.

Sigurdís se rozhodla, že nejvhodnější bude radostná odpověď, aby se s ní mohl bez starosti rozloučit.

„Ne, už ne. Tedy určitě ne tak často.“

Nebyla to pravda, cítila se tak po většinu času. Sezení s Thorgeirem si cenila, chodila na ně s otevřenou myslí, vědoma si toho, že v sobě nosí emoční břímě, s nímž se stále jen velmi obtížně vyrovnává. I když pro ni tato sezení znamenala velkou pomoc, pochybovala, že se její rány někdy zcela zacelí. V podstatě se smířila s tím, že takto už to bude napořád, a rozhodla se, že její jedinou možností je držet se zpříma a jít dál, ať se děje, co se děje.

Často si kladla otázku, zda by Einar tehdy skočil otci na záda, kdyby ji tam neviděl, jak na otci visela a ten s ní poté mrštil o stěnu a zlomil jí tak nohu. S Einarem si byli blízcí a ona se o něho vždy snažila pečovat. Měl tehdy pocit, že jí musí jít na pomoc, protože jí to dluží? Kdyby se jen tenkrát nesnažila být hrdinkou… Kdyby, kdyby, kdyby. Ta spousta „kdyby“ mohla člověka dohnat k šílenství.

Sigurdís to moc dobře věděla a plně si uvědomovala, že za nic z toho nenese vinu, přesto sama sebe stále nedokázala přimět, aby o tom donekonečna nepřemýšlela. V dětství Einar ke své velké sestřičce vzhlížel a ona věděla, že na ni spoléhá. Nikdy předtím se k ničemu takovému neodhodlal. Obvykle se jen kradl po špičkách za svou sestrou, venku nebo v jejím pokoji, kde mu zpívala nebo vyprávěla pohádky, dokud neusnul.

Thorgeir jí připomínal, že stejně jako Einar i ona byla tehdy dítě, byť jí bylo už patnáct. Byla dítě, které nemohlo nijak ovlivnit události tehdejšího večera. Sigurdís to samozřejmě velmi dobře věděla, když jí to ale její kamarádky či Halla opakovaly, vždy jim s ironickým úsměvem odpověděla, že by byla škoda zbavit se tak skvělého komplexu viny.

Pravda byla taková, že prostě nedokázala potlačit ty myšlenky, v nichž se neustále vracela k onomu večeru, od kterého uplynulo již dlouhých čtrnáct let. Einar to přežil, i když měl frakturu lebky a lékaři ho šest týdnů drželi v umělém spánku. To je něco, co ona nedokáže nikdy odpustit. Tehdy sama sobě slíbila, že pokud se Einar probere a bude žít, zařídí, aby se ten hajzl — jejich otec — k nim už nikdy ani nepřiblížil, a že to všechno svému bratříčkovi vynahradí. Byla odhodlaná mu po zbytek života zajistit lásku a bezpečí. A věděla, že to nemůže nechat na jejich matce.

Svůj slib Sigurdís až dosud plnila, v čemž ji neochvějně podporovala Halla, matčina sestra. Jejich báječná Halla.

Otce zatkli a následně odsoudili ke čtyřem rokům vězení za napadení a pokus o zabití. Hned po propuštění odjel ze země, což nebylo nijak překvapivé, jelikož se nikdo nechystal odpustit mu těch sedmnáct let domácího násilí, které vyvrcholilo tím, že skoro zabil vlastního syna. A on to věděl.

Jejich matka se zhroutila a skončila na psychiatrii, kam se v letech následujících po oné události pravidelně vracela. Byly to tak Sigurdís a Halla, kdo seděl u Einarovy nemocniční postele. Sigurdís se od něho zpočátku odmítala hnout, deset dní tam spala, se zlomenou nohou v sádře, až ji matka její dlouholeté kamarádky Dóry přesvědčila, aby šla k nim domů, kde poté zůstala šest měsíců.

Měla na matku obrovský vztek za to, že si neřekla o pomoc, že otce neopustila, že neudělala nic, vůbec nic, aby tomu násilí zabránila. Jejich matka však byla ochromená strachem. Sigurdís s ní od té doby v podstatě nevedla vážný rozhovor, bavily se jen o banalitách. Jednou jí matka řekla (a byla to pravda), že jejich otec nikdy předtím na děti ruku nevztáhl.

„Tebe ale mlátil hlava nehlava, takže to byla jen otázka času, kdy k tomu dojde!“ zařvala na ni Sigurdís a práskla za sebou dveřmi.

Když se Einar jakžtakž zotavil a mohl zahájit rehabilitační terapii, on a Sigurdís se přestěhovali k Halle. Jejich matka se nikdy zcela nevzpamatovala a domnívala se, že pro ně bude nejlepší, když budou žít u její sestry, která se brzy stala jejich náhradní matkou. Hallu sžíraly výčitky svědomí, že nevynaložila větší úsilí na to, aby dostala svou sestru od jejího násilnického manžela. Zpočátku byla přesvědčená, že to není až tak zlé, až postupně si začala uvědomovat závažnost situace, jelikož její sestře se dařilo všechno skrývat a navenek se tvářit, že se nic neděje. Když však čekala Einara, známky násilí se stávaly viditelnějšími. Vedle své vlastní viny se Halla zlobila i na některé další osoby, které mohly zasáhnout dříve. Podobně jako Sigurdís i ona trpěla trvalým komplexem „kdyby“. Kdyby byla vytrvala, kdyby se nebyla nechala odbýt, všechno by možná bylo jinak.

Když Sigurdís vycházela z ordinace psychiatra, zazvonil jí telefon. Volala jí Dóra.

„Jak to šlo u Thorgeira, drahoušku? Měl radost, že se s tebou může rozloučit?“

Sigurdís jí řekla, že všechno šlo výborně a že s touhle konkrétní mlátičkou se rozloučil nadobro.

„Takhle o sobě nemluv,“ řekla Dóra. „Jsi úžasný člověk, který se narodil do příšerných podmínek. Není divu, že se tak někdy chováš. Všechno, čím sis prošla, tě tíží na duši. Potkáme se dnes večer? V práci už šílím a potřebuju si pokecat.“

Sigurdís souhlasila a řekla, že jí během dne ještě zavolá.

Dóra byla její oporou už od doby, kdy byly malé holky. Kvůli situaci u nich doma se Sigurdís vždy snažila pobývat někde jinde. Naštěstí byla živá a spontánní, měla spoustu kamarádů a využila každou možnost jíst a spát mimo domov, která se jí naskytla. Nenáviděla pláč své mámy. Nenáviděla její falešný úsměv, který nasazovala, když se jí Sigurdís zeptala, proč od něho neodejde. A nenáviděla jeho. Čím více se vyhýbala svému domovu, tím silněji začínala chápat, že je na tom něco špatně. V jiných domovech se lidé společně dívali na televizi a smáli se bez obavy z toho, co přijde později večer. V jiných domovech se tátové podíleli na vedení domácnosti. Umývali nádobí a láskyplně objímali své manželky. Tohle ona nikdy neviděla, s výjimkou příležitostí, kdy se to předstíralo pro těch pár návštěv, které k nim kdy zavítaly. Situace se začala zhoršovat, když její matka čekala Einara, a po jeho narození už byla nesnesitelná.

Poté co Einara odvezli do nemocnice, Sigurdísiny spolužačky zavedly systém péče o ni. Trávily s ní čas, dohlížely na to, aby pořádně jedla, a nechávaly ji vyplakat se na svém rameni. Dělaly všechno proto, aby se nezbláznila. Dóřina matka s ní chodila k soudu, kde Sigurdís svědčila proti svému otci. Když byl odsouzen, vzala tato žena dívky na oběd a do kina, aby je přivedla na jiné myšlenky.

Sigurdís měla někdy pocit, že její kamarádky s tím opečováváním nikdy nepřestaly. Občas jí to šlo už na nervy, i když za to byla moc vděčná. Nic takového dělat nemusely, mohly se na ni klidně vykašlat, vždyť pro ně byla jen přítěží, ale neudělaly to — protože ji měly opravdu rády. A ona měla ty holky také neskutečně ráda a věděla, že díky tomu, čím si společně prošly, jejich pouto přetrvá celý život.

Dnešek byl posledním dnem, kdy přijde později do práce po sezení s Thorgeirem, a ona se těšila na normální stav.

Doufám, že se mnou někdy přestanou zacházet jako s porcelánovou panenkou, pomyslela si.

Onen násilnický mladík z toho vyvázl bez obvinění — stejně jako ona. Všichni byli očividně spokojení, možná až na přítelkyni toho mladíka. Sigurdís doufala, že mu dala košem, ale moc tomu nevěřila.