Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert, Kevin J. Anderson: Mentati Duny

Vydání první

Copyright © 2014 by Herbert Properties LLC

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserve

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1891. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mentats of Dune

vydaného nakladatelstvím A Tor Book,

Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York v roce 2014

Český překlad © 2014 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET ® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0004-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0005-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Mentani Duny

Jan, jejíž krása a inteligence mě

nepřestane ohromovat.

Začal jsem žít, teprve když jsem tě poznal.

Brian Herbert

Rebecce, která se mnou zkoumá další

a další exotická a vzrušující místa a nápady.

Stále zbývá nespočet vesmírů, o nichž lze snít.

Kevin J. Anderson

Poděkování

Stejně jako u všech našich knih bychom nesmírně rádi poděkovali manželkám, Janet Herbertové a Rebecce Moestaové Andersonové, za lásku a tvůrčí podporu. Chtěli bychom vyjádřit vděčnost i Tomu Dohertymu z nakladatelství Tor Books, redaktorům Patu Lobruttovi z Tor Books a Maxine Hitchcockové ze Simon & Schuster a agentovi Johnu Silbersackovi z Trident Media Group. Dík patří i Kim Herbertové a Byronu Merrittovi, kteří se neúnavně snaží zvýšit povědomí o románech Duny propagační prací, veřejnými vystoupeními i prostřednictvím internetových stránek. Kevin by navíc rád poděkoval Mary Thomsonové za mnoho hodin přepisování a zkušebním čtenářům Diane Jonesové a Louisi Moestaovi.

Přijmeme-li pokročilou technologii v jakékoli podobě, začneme dělat ústupky a ospravedlňovat si její použití. Je mnoho způsobů, jak zvolit nesprávnou cestu a klouzat po šikmé ploše níž a níž, stále níž. Věrní služebníci, musíme si neustále udržovat bdělost a sílu! Imperátorův Ortodoxní výbor moc nezmůže. Dopustíme-li, aby za nás stroje vykonávaly byť jen podřadné úkoly, brzy se znovu stanou našimi pány.

Žádám všechny věrné stoupence ze všech planet Impéria, aby si na svých vůdcích vynutili podpis mé antitechnologické výzvy. Odmítne-li někdo, mí služebníci – a bůh – poznají, kdo to byl. Neschová se nikdo.

Manford Torondo, výnos k občanům

Taková pitomost! Nevím, jestli se mám tomu služebnickému šílenství smát, nebo zaplakat pro budoucnost lidstva. Co budou ti fanatikové žádat příště? Abychom se zřekli veškeré lékařské technologie? Zakážou oheň a prohlásí kolo za nebezpečný vynález? Vyženou nás všechny choulit se zimou do lesů a polí?

Dost. Takto zní výnos společnosti Venport Holdings: žádná nákladní ani osobní dopravní loď VenHoldu nebude obchodovat se žádnou planetou, která podepíše antitechnologickou výzvu Manforda Toronda. Nedodáme žádné zboží, nedovezeme cestující, odřízneme veškerou komunikaci, nebudeme obchodovat se žádnou planetou, která sdílí jeho nebezpečnou, barbarskou filosofii.

Vyberte si: chcete se vyhřívat v paprscích civilizace, nebo se krčit v temnu primitivní beznaděje? Rozhodněte se.

Ředitel Josef Venport, oficiální obchodní oznámení

Pokaždé, když vyřeším jednu krizi, vynoří se jako odporný plevel nějaká další. Co si mám počít, Rodericku? Problémy se na mě valí ze všech stran!

Rozpustil jsem školu Sesterstva na Rossaku, protože byla podezřelá z vlastnictví zakázaných počítačů – i když to nikdy nedokážu a vypadám teď jako blázen. A po tom, co se stalo naší drahé sestře Anně, když byla u nich… Jaká strašlivá ostuda! Bude Anna ještě někdy jako dřív?

Po odhalení zrady sukovských doktorů jsem málem zničil i je. Ani s tím jejich údajným imperiálním kondicionováním jim nevěřím, i když je nyní nutím pracovat pod přísným dohledem. Ale při svých četných zdravotních obtížích nemám jinou možnost než se jimi nechat ošetřovat.

Manford Torondo na mě tlačí, abych přijal ty služebnické nesmysly a řídil se každým jeho vrtochem, kdežto Josef Venport chce pravý opak. Oba jsou blázni, ale budu-li ignorovat Manforda Toronda, povolá si na pomoc zdivočelou a ničivou lůzu. A když nevyhovím Venportovi, pomstí se celé naší ekonomice.

Připadám si jako uvázaný na řetězu mezi dvěma saluskými býky táhnoucími opačnými směry! Jsem třetí Corrino, který sedí na imperiálním trůnu po porážce myslících strojů – proč je tak těžké přimět vlastní občany, aby mě poslouchali? Pomoz mi rozhodnout se, co dělat, drahý bratře. Tvé rady si jako vždycky cením nadevše.

Soukromá korespondence Corrinů, imperátor Salvador princi Roderickovi

Co záleží na všem, čeho jsme dosáhli, když nás to nepřežije?

Ředitel Gilbertus Albans, archivy školy mentatů

Významná škola mentatů byla jeho – od původního projektu před sedmi desítkami let, přes výběr sídla v odlehlé močálovité krajině na Lampadu, až k četným absolventům, které za ty roky vycvičil. Gilbertus Albans tiše, výkonně a odhodlaně měnil kurz lidské civilizace.

A nedopustí, aby ho o to připravil imperátor Salvador Corrino ani fanatičtí antitechnologičtí služebníci.

Za skoro dvě stovky let svého uměle prodlouženého života se Gilbertus naučil, jak přežívat. Dobře věděl, že kontroverzní a charismatické osobnosti nemívají dlouhý život, a tak si dával pečlivý pozor, jak hrát svou roli na veřejnosti – zůstával nenápadný a nevtíravý, dokonce se snížil k nechutným spojenectvím, která podle jeho odhadů napomáhala všeobecným cílům jeho mentatské školy.

Mentati byli lidé s tak uspořádanými mozky, že mohli ve zpátečnické společnosti, která nesnášela jakoukoli zmínku o myslících strojích, fungovat jako počítače. Ale ani jeho žáci nevěděli, že Gilbertus čerpá z unikátního pozadí, moudrosti a zkušeností svého mentora, nechvalně známého robota Erasma. Bál se, že by to odmítli i ti nejoddanější studenti. Po letech důsledně spolehlivých služeb však začínali být absolventi mentatské školy pro šlechtické rody Impéria nepostradatelní.

V současných nebezpečných dobách by jakákoli pochybnost či pouhé podezření mohly jeho školu zničit. Věděl, co se stalo Sesterstvu na Rossaku. Kdyby se dopustil byť sebemenší chybičky a odhalil svou pravou identitu…

Gilbertus pohlédl na hodiny ve své kanceláři v hlavní budově školy. Naplánovaným vojenským transportem měl dorazit imperátorův bratr Roderick Corrino, aby se přesvědčil, že je jejich sestra v péči mentatské školy v bezpečí. Před časem ujistil Gilbertus Corriny, že jeho přísné učební metody mohou stav duševně postižené dívky vylepšit, když už ne úplně napravit. Ale lidská mysl je komplikovaná záležitost. Škoda, kterou na jejím mozku napáchal rossacký jed, se nedala odhadnout a mladou ženu nešlo léčit žádným obvyklým způsobem. Gilbertus doufal, že to Roderick Corrino pochopí.

Než se ukázal mezi studenty, oblékl si elegantní karmínové roucho ředitele. O svou denní masku se už postaral – poprášil si vlasy šedí, zvrásnil si pleť –, aby zakryl mladistvý vzhled. Měl už naspěch, věděl, že imperiální vojenský koráb dorazí včas. A musel zajistit, aby byla Anna připravena se bratrovi náležitě předvést.

Gilbertus vyšel z budovy akademie a zaclonil si oči. Prozářený vzduch byl nasáklý vlhkostí, kapičky vody mu visely před očima jako zvětšovací sklo. Školní budovy mezi sebou spojovaly dřevěné chodníčky, plující na okraji kalného bažinného jezera. Původně byla škola ukotvena dál ve vodě, ale po problémech s agresivními vodními tvory se celý komplex posunul do chráněnější polohy u břehu.

Školu nyní tvořila směsice původních budov a nových staveb, které vypadaly elegantněji, honosily se kupolemi a vyvýšenými pozorovacími plošinami. Studentské koleje, studijní haly, laboratoře, meditační budovy a knihovny obklopovaly můstky v různých výškách. Celý komplex chránily vysoké obranné zdi, posílené skrytou suspenzorovou sítí, složitou elektronikou pod hladinou a hlídkovými věžemi.

Planeta Lampadas oplývala i příjemnou venkovskou krajinou, ale toto jezero a přilehlé bažiny byly pravým opakem, plným nebezpečí a predátorů. Jak tak ředitel kráčel k observatoři, ve vzduchu se vznášelo bublání bažiny a bzučení kousavého hmyzu. Nepanovalo tu poklidné prostředí, v němž by studenti mohli rozvíjet své duševní schopnosti hodinami nerušených meditací. Gilbertus si tuto nehostinnou oblast vybral záměrně. Věřil, že nebezpečí a izolace pomohou soustředit myšlenky jeho elitních kandidátů.

Obranné systémy chránily školu před přírodním ohrožením, Gilbertus se ale víc bál toho, co by mohli provést čím dál nevyzpytatelnější služebníci. Škola by se dala lehce zničit nasazením výkonné vojenské síly, bombardováním ze vzduchu nebo z vesmíru, ale antitechnologičtí fanatikové by žádné zbraně špičkové technologie nepoužili. Přesto mohlo rostoucí hnutí natropit velikou spoušť, jak už předvedlo při masových povstáních na několika planetách Impéria. Gilbertus musel kráčet po tenkém ledě.

Služebníci navenek tleskali základním pilířům mentatského výcviku – tomu, aby lidé dokázali to co stroje, a ještě víc. Jejich vůdce, beznohý Manford Torondo, často využíval ke svým cílům mentatské výpočty a strategie, ale zároveň hleděl s podezřením na každou otevřenou výměnu názorů během živých diskusí mezi studenty. V jednom z předchozích semestrů sám Gilbertus školu nesmírně ohrozil, když v hypotetické intelektuální debatě nadnesl, že myslící stroje možná nejsou tak hrozivé, jak je líčí služebnická propaganda. Škola i Gilbertus tu prudkou reakci sotva přežili. Vzal si z toho ponaučení a od té doby vystupoval nenápadně a smířlivě, aby nikoho nerozlítil.

Kráčel k okraji areálu a od jednoho z nižších správců dostal signál, že imperiální koráb sestupuje k planetě. Upravil si sluchátko. „Děkuji vám. Přivedu Annu Corrinovou do přistávací zóny.“ Doufal, že dívka má jeden ze svých jasnějších dnů, bude schopna s bratrem komunikovat, ne popleteně bloumat v duševním zmatku.

Nejvyšší školní budova sloužila jako vyhlídková pozorovatelna, z níž mohli žáci studovat vesmír, počítat v noci hvězdy na obloze a ukládat si do paměti nekonečné obrazy coby cvičení paměti. Za dne bývala otevřená vysoká terasa prázdná – teď z ní ale Anna Corrinová hleděla do okolí.

Mladá žena upírala zrak do krajiny. Na východě tvořil neproniknutelnou bariéru labyrint stromů sangrovníků, zatímco řídké bažiny, pohyblivé písky a spletité stojaté vody ztěžovaly přístup z jihu. Ze severu a západu obklopovaly školu veliké mělké močály.

Gilbertus přistoupil k Anně. „Přijíždí váš bratr. Rád vás uvidí.“

Nedala najevo, že vnímá ředitelovu přítomnost, ale drobný záškub ve tváři a zachvění víček mu prozradilo, že o něm ví. Obrátila se a hleděla na vysušený úsek bažiny, sloužící jako přistávací pole pro raketoplány a místní plavidla. Předchozí, plovoucí letiště ničili nebezpeční bažinní tvorové a bylo nepraktické je stále opravovat.

Gilbertusův hlavní asistent Zendur a parta mentatských studentů postupovali s přístroji s tupými tryskami, vypalovali bažinnou trávu a čistili prostor pro raketoplán Rodericka Corrina. Vegetace tu bujela rychle a přistávací plochu bylo nutno před každým očekávaným příjezdem znovu upravovat. Gilbertus ji jinak udržovat nenechával, nechtěl podporovat nezvané hosty – zvlášť Manforda Toronda.

Anna promluvila, aniž spustila oči z té pracovní čety: „Kolik myslíte, že zahubí much?“

„A kolik stébel trávy?“ navázal Gilbertus, věděl, že je to pro ni hra.

Anna nad tím uvažovala. „Kdybych znala rozlohu přistávací dráhy, mohla bych vypočítat pravděpodobné rozložení stébel. A na základě množství bažinné trávy pak odhadnout, kolik much ji pravděpodobně obývá.“

„A kolik pavouků, kteří se jimi živí,“ doplnil Gilbertus, aby ji udržel při čilém myšlení.

„Mohla bych provést stupňovitý odhad na základě potravního řetězce.“ Annina úzká ramínka sebou zaškubala, dívka se pousmála, obrátila se a poprvé se na něj soustředila. „Ale vlastně je to jedno, že? Protože ta tráva vyroste znovu, mouchy se vrátí, pavouci je sežerou a bažina si vezme své území zpátky – do té doby, než ji příště vysušíme.“

„Teď půjdu uvítat loď vašeho bratra. Nedoprovodíte mě?“

Anna to zvážila. „Raději zůstanu tady a budu se dívat.“

„Princ Roderick se těší, až se s vámi setká.“

„Je to hodný bratr. Promluvím s ním… ale nejprve potřebuji čas, abych si srovnala myšlenky. Budu připravena, až ho sem dovedete. Nechci ho zklamat.“

Ani já ne, pomyslel si Gilbertus.

Studenti vyčistili přistávací plochu, uhasili drobné ohně a odhrabali spálené rostliny. I když se ve vzduchu vznášel pach vlhkého popela, bylo to Gilbertusovi příjemnější než obvyklý pach bažiny.

Když imperiální raketoplán přistál, vydal se ředitel po několika provizorních dřevěných chodníčcích uvítat prince Rodericka. Malé diplomatické plavidlo neslo znak zlatého lva rodu Corrinů, ale nebyla to nijak okázalá loď. Na Lampadas ji dopravil imperiální vojenský zakřivovač. Vystoupili jen dva lidé a bez doprovodu sešli po rampě.

Vysoká vzpřímená postava byl princ Roderick, světlovlasý a pohledný muž s patricijskými rysy Corrinů. Gilbertus si bleskovou mentatskou vzpomínkou vyvolal jeho údaje: imperátorův mladší bratr má manželku (Hadithu), syna (Javicca) a tři dcery (Tikyu, Wissomu a Nanthu). Roderick, známý svou klidnou povahou a bystrou myslí, radí imperátorovi ve většině záležitostí a Salvador obvykle dá na jeho doporučení. Podle všech známek se Roderick spokojil s rolí rádce, netoužil vládnout.

Překvapením bylo, že prince doprovázela stará žena: lady Orenna, zvaná „panenská císařovna“, protože bývala manželkou imperátora Julese Corrina, ale neporodila mu žádné děti (a nejspíš ani nesdílela jeho lože). Děti imperátora Julese – Salvador, Roderick a Anna – měly tři různé matky, všechno konkubíny.

Gilbertusova podrobná mentatská vzpomínka proběhla tak bleskurychle, že návštěvníci tu pauzu ani nezaznamenali. Popošel jim vstříc. „Můj pane Rodericku a lady Orenno, vítejte v mentatské škole. Právě jsem mluvil s Annou. Připravuje se vás přijmout.“

Roderick rychle přikývl. „Těším se, až uvidím, jak pokročila.“ Vypadal zklamaně, že ho sestra nepřišla přivítat osobně.

„Je v bezpečí, stabilní a vyrovnaná,“ hlásil Gilbertus. „Rutina mentatské školy jí svědčí. Přesto vás varuji, abyste nečekal zázraky.“

Lady Orenna udržovala zářivý úsměv. „Stýská se mi po té ubohé dívce, ale chci pro ni to nejlepší. Bude se mi na Saluse lépe spát, když se na vlastní oči přesvědčím, že je tu spokojená.“

Gilbertus se pokoušel přijít na to, proč sem stařena přijela, a údaje mu v hlavě zapadly na místo. Orenna nebyla Annina matka, přesto si panenská císařovna vzala mladou ženu pod ochranná křídla. Vládl mezi nimi zvláštní vztah. Anna byla odjakživa přelétavá, dala se lehce rozptýlit, zmítaly jí výkyvy nálad a naprostý nedostatek zdravého rozumu. Salvador, zklamaný neukázněnou dívkou, ji poslal do školy Sesterstva na Rossaku, ale tam se její mysl poškodila, místo aby se napravila. A teď se imperátorova sestra ocitla tady.

„Shledáte sama, že je na tom dobře,“ řekl Gilbertus. „Mentatské techniky skýtají nejlepší možnou šanci na uzdravení.“

Roderick vystupoval prakticky, věcně. „Naše návštěva bude velmi krátká. Jsme vydáni na milost dopravě – náš raketoplán je tu na zvláštní povolení, na žádost imperátora Salvadora, protože lodě VenHoldu odmítají plout na Lampadas. Vojenský zakřivovač končí okružní hlídku a musí se vrátit na Salusu Secundus.“

Svár mezi antitechnologickými služebníky a komerčním impériem Venport Holdings se přiostřoval, vzájemná nenávist směřovala k přímému konfliktu. A imperiální trůn vězel mezi dvěma mlýnskými kameny. Místo aby Roderick cestoval na palubě bezpečného zakřivovače VenHoldu, vedeného záhadnými a neomylnými kormidelníky, musel sem přiletět méně spolehlivým vojenským transportem.

Lady Orenně se očividně nezamlouvalo, že musí tak rychle odjet. „Urazili jsme dlouhou cestu, abychom Annu navštívili. Nemám ráda spěch. Jsme její rodina – imperiální ozbrojené síly by měly upravit svůj rozvrh podle našich potřeb.“

Roderick zavrtěl hlavou a snížil hlas. „I já jsem zklamán, ale nechci narušit chod vojska, musí působit silně a spolehlivě. Nemůžeme si jenom tak zabrat komerční loď VenHoldu a přinutit ředitele Venporta, aby dělal, co chceme.“

Stará žena si odfrkla. „A proč ne? Loajální občan by měl udělat, co si imperátor přeje, ne naopak. Tvůj otec by takovou neukázněnost potlačil.“

„Ano,“ přisvědčil Roderick, „ten nejspíš ano.“

Gilbertus se ozval: „Moje škola je místo, které může Annu ochránit před stresem politických napětí.“ Věděl, že Roderickův bratr je slabý, nerozhodný a snadno se dá zastrašit. Imperátor Salvador nemá sílu prosadit svou vůli u dopravního magnáta ani u beznohého vůdce služebníků.

Za současné riskantní politiky se však Gilbertus naučil nechávat si své myšlenky pro sebe a zachovávat neutralitu. Vštěpoval tu opatrnost i svým studentům: ideální mentat by nikdy neměl být komentátor ani advokát, ale nástroj, analytická pomůcka, která poskytuje vodítka a odhady.

„Vy tu nemáte žádné politické tlaky?“ zamumlal Roderick. „Škola leží na můj vkus moc blízko sídlu služebníků.“

„Manford Torondo je na druhé straně kontinentu, můj pane, a s mentatskou školou nemá žádné spory. Několik mých studentů jsou vlastně stoupenci jeho hnutí.“ Ale ne ti nejlepší. „Učíme lidi duševním schopnostem, které se vyrovnají jakémukoli myslícímu stroji. Každý absolvent, který se vydá sloužit Impériu, prokazuje, že počítače nejsou nutné, a proto nám Manford tleská. Proč bychom se měli služebníků bát?“

„Jistě, proč?“ opakoval Roderick, ale na vlastní otázku si neodpověděl.

Anna na ně čekala na pozorovací plošině, pořád vyhlížela do krajiny. V bažinách s propletenými sangrovníky se skupina kandidátů na mentaty propracovávala klikatými kanály hnědavé vody a neviděnými jámami díky nášlapným kamenům skrytým pod hladinou. Mentat, který si přesně zapamatoval, kudy jít, nalezl bezpečný průchod. Trénující studenti postupovali bažinou a někteří sklouzli z cesty.

Gilbertus měl pocit, že Anna se od doby, kdy ji opustil, nepohnula, ale chovala se teď jinak. Měla živější výraz než ten prázdný upřený pohled značící, že se naplno soustředila na nějaký detail nebo výpočet. Když uviděla bratra a Orennu, rozjasnila tvář.

Orenna dívku objala. „Vypadáš dobře, Anno! Mnohem silněji.“

Roderickovi se viditelně ulevilo, zdálo se, že je na sestru hrdý. Zašeptal Gilbertusovi: „Děkuji vám.“

Anna prohlásila: „Mám dnes dobrý den. Chtěla jsem ho mít takový, když přijedete.“

„A já jsem rád, že jsi v bezpečí,“ navázal Roderick. „Mentatská škola má spoustu rizik.“

Gilbertus zdůraznil: „Instalovali jsme další obranná opatření. Vaši sestru ochráníme – stejně jako všechny studenty.“

Jakoby na zpochybnění jeho slov se v bažině strhl zmatek. Tam, kde skupina studentů procházela po skrytých nášlapných kamenech, vyrazil z hnědavé vody jakýsi plaz s ostnatým hřbetem. Dlouhými čelistmi popadl nejbližší studentku a stáhl ji do hlubiny. Predátor i jeho kořist se ztratili rychle jako záblesk slunečního světla na zčeřené hladině.

Studenti se shlukli a chystali se bránit, ale bažinný drak už měl potravy dost a zmizel.

Orenna s očima navrch hlavy vyjekla: „Jak můžete Annu ochránit? Tamtu dívku jste nezachránil!“

Gilbertus na sobě nedal znát pohnutí ze ztráty studentky. „Anna za hradby ani na jezero nesmí. Osobně se vám zaručuji za její bezpečnost.“

„A co nějaký útok zvenčí?“ chtěl vědět Roderick. „Anna by byla cenné rukojmí.“

Gilbertus odpověděl: „Jsme jen malá škola zaměřená na rozvoj a zdokonalování lidské mysli. Mentati neznamenají hrozbu pro nikoho.“

Roderick mu věnoval skeptický pohled. „Jste skromný, řediteli.“

„Jen tvrdím fakt. Prošli jsme mnoho projekcí a vyvinuli obranu proti všem myslitelným scénářům. Na takové věci jsou mentati vycvičeni, můj pane.“

Orenna pohladila mladou ženu po ruce. „Chraňte svou školu za každou cenu. V Anně máte nesmírně cenný poklad.“

Gilbertus přikývl, ale myslel přitom na neocenitelné Erasmovo paměťové jádro, které ukrýval ve škole. Chránit posledního nezávislého robota znamenalo stálé riziko, mnohem nebezpečnější než cokoli, o čem mluvil se svými imperiálními hosty. „Ano, máme tu mnohé poklady.“

Slepé lpění na pošetilých myšlenkách nutí lidi jednat způsobem, který je zcela jasně v protikladu s jejich zájmy. Mně jde jen o inteligentní, rozumné lidské bytosti.

Ředitel Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu

Nákladní plavidlo VenHoldu se vynořilo ze zakřiveného prostoru přesně tam, kde kormidelník předvídal – další příklad toho, jak dokonalí jsou zmutovaní lidé Josefa Venporta.

Ředitel z navigační paluby sledoval, jak se jeho loď blíží k planetě Baridge. Ke kormidelníkově nádrži se smělo přiblížit jen pár členů posádky a nikdo z cestujících, ale Josef si mohl chodit, kam se mu zlíbilo. Vlastnil kosmickou flotilu VenHold, řídil tvorbu kormidelníků a ovládal většinu meziplanetárního obchodování.

Jeho prababička Norma Cenva se proměnila v prvního kormidelníka díky přesycení melanží a Josef vytvořil stovky dalších, protože je jeho rozšířená flotila potřebovala. Tím se spustila dlouhá kaskáda požadavků: aby se vytvořili noví kormidelníci, bylo třeba spousty koření, což si vyžádalo rozšíření těžebních operací na Arrakis… a to nutilo kosmickou flotilu VenHold k rekordním investicím, což po řediteli zase vyžadovalo dosahovat nesmírných zisků. Jeden dílek následoval za druhým a dohromady tvořily nádhernou skládačku.

Nesnášel, když mu to nějaký blázen kazil.

Jeho loď se blížila k nezajímavé planetě Baridge, vstoupila na oběžnou dráhu a upravila svou polohu. Josef zavrtěl hlavou a obrátil se k manželce Ciobě. „Pochybuji, že vůbec vědí o našem příjezdu. Jestli ti barbaři tak nesnášejí technologie, museli se zbavit dálkových snímačů a komunikačních zařízení.“ Hrubě si odfrkl. „Možná už chodí oblečení v kožešinách.“

Cioba byla krásná tmavovlasá žena vycvičená na Rossaku Sesterstvem, než ho imperátor rozpustil. Klidným, uvážlivým hlasem řekla: „Baridge sice přijal výzvu Manforda Toronda, ale to neznamená, že se zbavil veškeré technologie. I ti, kdo tvrdí, že slouží požadavkům služebníků, nemusí být ochotni úplně změnit vlastní život.“

Josefův hustý narudlý knír se naježil, když se na ni usmál. „A proto také vyhrajeme, má drahá. Filosofické argumenty jsou dobrá věc, ale tak extrémní víra vybledne, když dojde na pohodlí.“

Planeta předváděla obvyklou modř vody, bílé chumáče mraků, hněď a zeleň pevniny. Osídlené světy se sobě navzájem podobaly, ale při pohledu na tenhle Josef zatínal zuby kvůli tomu, co pro něj znamenal, a kvůli hloupému rozhodnutí vůdce jáhena Kalifera.

Josef neměl trpělivost s krátkozrakými lidmi, zvlášť když byli u moci. „Je to zbytečná záležitost. Neměli jsme plýtvat palivem a časem na cestu sem. Škodolibá radost nemá smysl.“

Cioba se k němu naklonila blíž a sáhla mu na paži. „Baridge si zaslouží druhou šanci, musíš jim připomenout, co je bude stát jejich rozhodnutí. Jáhen Kalifer si to už možná rozmyslel.“ Pohladila manžela po hustých vlasech.

Pohladil ji po ruce, stiskl ji a zase pustil. „Lidé mě často překvapí, ale nebývá to příjemně.“

Turbulentní slunce Baridge se nacházelo na vzestupu svého aktivního cyklu. Planeta byla odedávna známa svou pestrou polární září, která zachycovala a odkláněla spoustu slunečního záření, ale na povrch stejně pronikal déšť nabitých částic. Lidé z Baridge se před nimi chránili ochrannými krémy, zakrývali okna filtračními fóliemi a kryli ulice zatahovacími baldachýny. Satelity na oběžné dráze monitorovaly sluneční aktivitu a varovaly občany, kdy mají zůstat uvnitř. Rozvinutá medicína léčila výsledné epidemie rakoviny kůže a obyvatelstvo konzumovalo velké množství melanže, která jim pomáhala se chránit.

Za normálních podmínek byla planeta dobře připravena na nebezpečí slunečního cyklu, ale jáhen Kalifer se svou vládnoucí klikou se nedávno podvolil tlaku barbarských fanatiků Manforda Toronda. Přijal výzvu služebníků a zavrhl Venport Holdings, prohlásil, že se jeho planeta nadále vyvaruje veškeré poskvrněné technologie.

A tak Josef, věren svému slovu, ukončil obchodování s touto planetou. Vyhlásil v celém Impériu, že jeho lodě nebudou dodávat zařízení, luxusní zboží, melanž ani další zásoby žádnému světu, který přijal výzvu služebníků. O uprázdněné místo soupeřily menší přepravní společnosti, ty však operovaly se zastaralými plavidly. Žádná neměla kormidelníky, bezpečně navádějící lodě zakřiveným prostorem, což vedlo ke katastrofálnímu procentu ztrát.

Josef vzhlédl k uzavřené nádrži, která hostila kormidelníka jeho lodě. Znetvořenou postavu vznášející se v temnotě melanžového plynu skoro neviděl, ale věděl, že to byl původně špion jménem Royce Fayed, přistižený při pokusu o krádež tajemství tvorby kormidelníků. Josef se s ním o to tajemství štědře podělil – přinutil ho stát se jedním z nich. Pod přímým vlivem Normy Cenvy se však Fayed vypracoval na jednoho z nejlepších kormidelníků VenHoldu. Nyní, když prošel proměnou, byl za ten dar nesmírně vděčný.

Kormidelník promluvil z reproduktoru nádrže: „Přilétáme na Baridge.“

Josef měl s komunikací s kormidelníky často problémy kvůli jejich tolik rozvinutým myslím. „Ano, jsme u Baridge.“ Myslí si snad o něm Fayed, že neví, kde jsou?

„Zjištěno další plavidlo na oběžné dráze. Není to komerční loď.“

Jedna z kovových přepážek se zamihotala a proměnila se v monitor. Ve vysokém rozlišení zobrazila válečnou loď na vnitřní orbitě – nebylo to plavidlo současných imperiálních ozbrojených sil, ale jeden ze starých křižníků vojska Džihádu, znovu zařazený do služby a využívaný barbary.

Josef zaťal zuby, když viděl, jak se to hlídací plavidlo rozzářilo a zrychlilo směrem k nim. „To je jedna z lodí toho Půlmanforda.“ Prohlížel si plavidlo na obrazovce, viděl, jak se ježí zbraněmi, ale neznepokojoval se. Očekával, že kapitán té válečné lodě bude arogantní, samá víra a nerozum.

Cioba se zakabonila. „Znamená to pro nás nějakou hrozbu?“

„Jistěže ne.“

Mladý muž sedící u kormidla služebnické lodě je oslovil chraplavým hlasem: „Lodi VenHoldu, máte zakázáno přiblížit se k planetě Baridge. Tito lidé odpřisáhli, že nebudou používat vaši prokletou technologii. Odplujte, nebo budete zničeni.“

„Nemá smysl ani odpovídat, manželi,“ povzdechla si Cioba. „S fanatiky se nedomluvíš.“

Josef s ní byl sice zajedno, odpověď si však neodpustil. Zapnul vysílačku. „To je zvláštní, já měl za to, že VenHold uvalil embargo na tuto planetu, ne naopak. Zvlášť divné je vidět tak zapáleného stoupence služebníků létat v sofistikované vesmírné lodi. Nepočuráte se z takové složité technologie?“

Služebnický kapitán se nejspíš chystal nějakým způsobem odůvodnit, že se ta technologie používá „v zájmu vyššího cíle“, nebo prohlásit, že jde o výjimku, která „slouží svatému dílu“.

Když se ale na obrazovce objevil Josefův obraz, lekl se. „Ďábel Venport osobně? Byl jste varován!“ vyhrkl a překvapivě ukončil spojení.

Cioba pokývla k obrazovce. „Aktivuje zbraně.“

„Manford Torondo zřejmě vypsal na mou hlavu odměnu.“ Ta představa připadala Josefovi směšná a urážlivá zároveň.

Letitá džihádská loď začala bez varování pálit, zasypala je starými výbušnými dělovými střelami. Bombardování se odráželo od moderních ochranných štítů lodě VenHoldu – dalšího zázračného vynálezu Normy Cenvy –, zastaralé zbraně jí nemohly uškodit. Obrana VenHoldu byla mnohem dokonalejší než všechno, co měl k dispozici nepřítel.

„Žádám o zápis do lodního deníku,“ pronesl Josef do záznamníků na zdech, „že jsme nepálili jako první. Nedopustili jsme se žádného agresivního aktu ani provokace. Byli jsme napadeni bez příčiny a přinuceni se bránit.“ Zavolal na zbraňovou palubu, kde už personál zaujal svá stanoviště: „Zničte tu loď. Jde mi na nervy.“

Zbraňový důstojník ten povel čekal. Spustil salvu střel a rozpáral služebnickou loď na cáry. Za několik vteřin bylo po všem a Josef byl rád, že neztratil víc času.

Jak tak pozoroval mizející záři trosek na obrazovce, Cioba zašeptala: „Myslela jsem, žes říkal, že nás ta loď neohrožuje.“

„Nás ne, ale ti služebničtí primitivové ohrožují samotnou civilizaci. Podle mě to byl nutný trest.“ Promluvil ke kormidelníkovi: „Jsou poblíž ještě nějaké lodě? Dopravníky, nepřátelská obchodní plavidla?“

„Ne,“ odpověděl Fayed.

„Dobře, lidé z Baridge by tedy mohli být poddajnější.“ Vyslal na planetu zprávu, určenou přímo jáhenu Kaliferovi, a postaral se o to, aby putovala veřejným kanálem. Josef se domýšlel, že mnoho domněle oddaných služebníků ještě má odposlouchávací zařízení, a chtěl, aby jeho slova všichni slyšeli.

Jáhen Kalifer se ozval, jakmile Josef navázal spojení, což naznačovalo, že vůdce planety jejich přílet vážně sledoval. Nejspíš věděl i o zničení hlídkové lodě služebníků. Dobře – další důvod, proč by jáhen neměl mít těžké rozhodování.

Na obrazovce měl Kalifer svěšená ramena a kůže na něm visela, jako by si vybral z regálu špatnou velikost. Mluvil pomalu a těžkopádně a každá věta mu trvala dlouho, což bylo pro Josefa k nevydržení. Jáhen Kalifer budil v každém posluchači chuť vyhrknout Pospěš si s tím!

„No, lodi VenHoldu, doufali jsme, že si to embargo rozmyslíte. A jsem rád, že jste přiletěl osobně, řediteli Venporte.“

„Dorazil jsem osobně, ale přijetím nejsem nadšen. Buďte nám vděčni, že vám ta fanatická hlídací loď už nenadělá žádné problémy.“ Možná to nakonec přece jen nebyl ztracený čas, Josef měl přinejmenším šanci otočit nožem v ráně, zatímco obyvatelé Baridge poslouchají. „Přivezl jsem léky, zvlášť proti rakovině, a polymerové masti na ochranu před náporem radiace slunečního cyklu. Mám tu i tým špičkových lékařů vyškolených v sukovské škole. Jsou specializovaní na léčbu poškození kůže a nejrůznějších nádorů a mohou vašim lidem pomoci.“

„Děkuji vám, řediteli!“ Kalifer byl tak nadšený, že pro jednou mluvil rychle.

Cioba zachytila Josefův pohled a on poznal, že manželka přesně ví, co dělá. Její mazaný obchodní smysl a silná pozorovací schopnost pro něj byly neocenitelným přínosem.

Neutrálním tónem odpověděl Kaliferovi: „Máme také velký náklad melanže, vím, že je tu oblíbená. Baridge býval významným zákazníkem VenHoldu a neradi bychom o vás přišli. Nabízíme vám tuto dodávku se slevou, na oslavu našeho obnoveného obchodování.“

Když se Kalifer úlevně zašklebil, pokračoval Josef tvrdším hlasem: „Nejprve se však musíte distancovat od slibu daného Manfordu Torondovi. Zřekli jste se veškeré pokročilé technologie, ale nyní si uvědomujete, jak nerozumný to byl krok. Chcete-li obnovit obchodování s VenHoldem a získat ty zásoby – včetně dodávky melanže z Arrakis –, musíte se veřejně zříci služebníků.“

Střetl se s pohledem jáhena Kalifera. Vůdce planety dlouho mlčel – byla to dlouhá pauza i na jeho obvykle těžkopádný projev. „Ale to nejde, řediteli. Obyvatelstvo by se vzbouřilo a vůdce Torondo by na nás poslal trestná komanda. Prosím vás o trochu přizpůsobivosti. Zaplatíme i vyšší cenu, budete-li na tom trvat.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Josef. „Ale já vyšší cenu nežádám. Pro dobro lidstva musí ten barbarský nesmysl skončit – a skončí jedině tehdy, když si planety jako Baridge zvolí civilizaci a obchod, nikoli fanatismus.“ Založil si ruce na prsou. „To není žádný taktický manévr, jáhene. Je to má jediná nabídka.“

Kalifer zešedl a zatvářil se zničeně. „Já… nemůžu to přijmout, řediteli. Obyvatelé Baridge se nepoddají.“

I když Josef v duchu soptil, promluvil lhostejným tónem: „Jak si přejete, jáhene. Nabídl jsem vám dodávku jako prvnímu, ale uplatním ji hned na další planetě. Ruším svou nabídku. Dokud neustoupíte, žádné další zboží nedodáme. Přeji vám hodně štěstí v boji s následky slunečních erupcí.“

Cioba ukončila spojení. Josefovi se roztáhly nozdry vztekem, vrtěl hlavou a pokoušel se uklidnit.

„Oni si to brzy rozmyslí,“ konejšila ho. „Viděla jsem to jáhenovi v očích, v tom, jak sebou škubl, v té úzkosti v hlase. Už teď jsou zoufalí.“

„Ale jak brzy to bude? Nemám chuť dávat jim další šance.“ Josef se obrátil ke kormidelníkově nádrži. „Poplujeme na další planetu v našem seznamu a uvidíme, co se dozvíme tam.“

Mysl člověka je svatá, ale jeho srdce je zkažené.

Manford Torondo, shromáždění na Lampadu

S domovskou planetou izolovanou striktním embargem VenHoldu odhodlání Manforda Toronda jenom zesílilo. Neměl žádné pochybnosti a postaral se, aby ani jeho služebničtí stoupenci nepochybovali. Coby jejich vůdce musel Manford zajistit jasné vedení, bez výjimek, bez prostoru na odchylky. A jeho následovníci byli povinni ho poslouchat.

Někdy jim to však musel připomenout. Dramatický, nesporný příklad mohl ovlivnit miliony lidí.

V temnotě před svítáním jel Manford na statných ramenou Anari Idaho, nejsilnější a nejoddanější ze svých mistrů meče. Anari byla jeho tělem, svaly, silou i zbraní. Poté co v prvních fázích antitechnologického hnutí při explozi jednoho fanatika přišel o nohy a vizionářka Rayna Služebnice mu zahynula v náruči, zaujal Manford místo své mentorky se stejným zápalem. Nenechal se ovlivnit svým handicapem a razil zásadu „z půlky člověk, dvojnásobný vůdce“.

To, co zbylo z jeho těla, pasovalo do speciálně vyrobeného postroje na Anariných ramenou, ale i když ho mistryně meče nosila, nebyla žádný soumar. Znala ho dlouho a milovala ho s naprostou oddaností, takže ti dva fungovali jako jediná bytost. Často vycítila Manfordovy myšlenky a plnila jeho potřeby dřív, než je vyslovil. Stačilo mu jen pomyslet, že chce jít jistým směrem, a Anari už tam zamířila.

Když úřadoval ve své kanceláři, sedával Manford ve zvláštním vyvýšeném křesle, které mu dodávalo impozantní výraz. Při vystoupeních na shromážděních si vybíral dobrovolníky, kteří ho přepravovali na nosítkách. A šel-li do bitvy, pokaždé ho nesla Anari.

Jeho služebnické útočné síly opustily hlavní město za soumraku předchozího večera, cestovaly na valnících po silnici podél řeky a pak dále do vnitrozemí. Nepatrná vesnička Holubí hnízdo si vysloužila pozornost jen díky tomu, co nahlásili Manfordovi zvědové.

Jeho skupina – třináct mistrů meče plus další stovka stoupenců připravených bojovat na život a na smrt – bude víc než stačit na to, aby udělila dostatečnou lekci, i kdyby se postavila na odpor celá vesnice. Doprovázel je i potenciální obchodní společník z jiné planety, Rolli Escon, hlava dopravní společnosti EsconTran. Ředitel Escon bude dnes přihlížet a učit se.

Když se blížili k Holubímu hnízdu, nařídil Manford služebnickým stoupencům, aby zůstali vzadu, zatímco se vedení ujali mistři meče. Před sebou viděli temnou spící vesnici. Jeho zvědové už určili, které domy obývají tři místní vůdci. Ti se měli stát prvními cíli.

Rolli Escon kráčel podél Anari Idaho viditelně nesvůj. Obchodník vzhlédl k Manfordovi, zatímco se blížili k nic netušící vesnici. „Vůdce Torondo, neměli bychom nejprve uzavřít naši obchodní smlouvu, než postoupíte dál? Jste zaměstnaný člověk a já bych se mohl pustit do nezbytné úředničiny.“

Escon dorazil na Lampadas s obchodní nabídkou. Jeho vesmírná dopravní společnost byla oproti VenHoldu malá a ne tak výkonně vedená, ale jeho plavidla na rozdíl od lodí Josefa Venporta nepoužívala zakázané počítače ani zmutovaná monstra.

Manford shlédl na Escona ze svého bidýlka. „Jaké úředničiny?“

„Bude to práce, přesměrovat mé obchodní lodě tam, kde nejlépe poslouží účelům služebníků. Nemůžu se dočkat, až pomůžu planetám, které nejvíce trpí embargem VenHoldu – zvlášť Lampadu.“

Manford se na toho člověka zamračil, jeho netrpělivost ho nepotěšila. „Lampadas je v pořádku. Mí nejpevnější, nejoddanější stoupenci žijí tady, vedle mě, nepotřebujeme rozmazlování ani vymoženosti. Ten ďábelský Venport nikdy nepochopí, že nás to posiluje.“

Escon zahanbeně sklopil hlavu. „Máte pravdu, pane.“

Manford pokračoval: „Ostatní ale bohužel tak silní nejsou. Lákadlo imaginárních potřeb je odvádí od víry. Pro jejich vlastní dobro tedy musím ta lákadla odstranit. Budu vaše lodě potřebovat na dopravu toho, co mí stoupenci doopravdy potřebují. Embargu VenHoldu napliveme do tváře.“

„Moje lodě jsou vaše, vůdce Torondo.“ Escon se krátce uklonil. „S radostí posloužím služebnické věci.“

Manford cítil, že se Anari nemůže dočkat, až zaútočí na Holubí hnízdo, ale před ostatními by to nikdy nahlas nevyslovila. Anari své pravé názory říkala jedině ve chvílích, kdy byli sami, často tehdy, když mu masírovala bolavá ramena, vtírala oleje do kůže a pomáhala mu do koupele. Pak přiznávala, co má na srdci, nevzpomínal si ale, že by s ním kdy nesouhlasila, pokud nešlo o jeho osobní bezpečnost – v té věci byla zatvrzelá.

Teď jenom zamumlala: „Lidská mysl je svatá.“ Mistři meče okolo ta slova tiše zopakovali.

Manford se v postroji napřímil. „Přijímám váš štědrý dar našemu hnutí, řediteli Escone. Lodě a palivo se nám velmi hodí.“

Dopravní magnát zašoupal nohama a Manford si uvědomil, že podnikatel neměl v úmyslu krýt všechny náklady. Vůdce služebníků však přijetí nabídky neodvolal.

Jeho shromáždění vojáci nedočkavě čekali v chladné temnotě, svírali palice, nože a kopí. Manford jim nezakázal střelné zbraně, ale tato skupina je proti lidem z Holubího hnízda nepotřebovala. Brzy začne svítat a bylo třeba vyrazit.

Escon ale přesto pokračoval v rozhovoru. „Ale… kolik mých lodí budete potřebovat, pane? Vyrozuměl jsem, že už nějaká plavidla máte, vyřazené lodě od vojska Džihádu – dar od imperátora Corrina.“

„Je to sto čtyřicet válečných lodí, řediteli, a ty potřebuju pro vojenské účely, ne na přepravování nákladu nebo poutníků. Tady na Lampadu mám jenom čtyři. Ostatní byly rozmístěny jako přehlídka síly na planety stoupenců, které přijaly mou výzvu. Slouží tam jako nutné varování.“

Escon si odkašlal a sebral kuráž. „Pokud mohu, vůdce Torondo – snad byste povolil zvláštní příplatek na každý let uskutečněný pro ctihodnou věc služebníků? To by vynahradilo náklady na údržbu lodí a na rozšíření tras na podporu vaší svaté práce. Ještě lepší by bylo, kdybyste veřejně podpořil EsconTran před mými konkurenty, možná tajně zkorumpované milovníky technologií…“

Anari přešlápla z nohy na nohu, dala najevo, že už ji unavuje tam stát.

Manford se zamračil, uvažoval o tom. „A co bezpečnost vaší společnosti, řediteli? Objevily se zprávy o tragických nehodách ve vaší flotile, lodě se ztrácely kvůli navigačním chybám.“

Escon to odbyl až příliš rychle. „Nedovolili bychom si použít myslící stroje, vůdce Torondo, a tak se snažíme, jak jen to jde. Cestování vesmírem nikdy nebylo naprosto bezpečné – ale to není žádné cestování. I jezdec na koni se může zabít.“ Rozpačitě si odkašlal. „Naše ztráty jsou nepatrné, pouhá procenta všech letů.“

„A kolik je to přesně?“

„Já… musel bych to prověřit.“ Escon se rozjasnil, dostal nápad. „Podpořením mé společnosti ukážete všem, že bůh stojí na naší straně. Už jen to naši bezpečnost jistě vylepší.“

Proti tomu nemohl Manford nic namítat. „Dobrá, dohoda je tedy uzavřena a naše věc je u konce. Mám tu teď jiné povinnosti.“ Obrátil se kupředu a láskyplně položil ruku na krátce zastřižené hnědé vlasy Anari Idaho. „A jakmile skoncujeme s tou nechutnou záležitostí v Holubím hnízdě, můžeme se vrátit k běžné práci.“

Světlo úsvitu prosáklo na oblohu jako krvavá skvrna. Manfordovi stoupenci přetékali adrenalinem, drogou spravedlivosti. Ředitel Escon vypadal, že by nejradši zmizel, ale rozpačitě tam okouněl dál, nechtěl urazit.

K Manfordovi přistoupil muž v tmavě hnědém rouchu, podnikatele si nevšímal. „První skupina vyrazila do osady, vůdce Torondo. Jeden z našich bojovníků čeká u vesnického zvonu, připravený všechny probudit, aby byli svědky.“

„Děkuji ti, jáhene Hariane.“

Manfordův zachmuřený správce s kamennou tváří byl chodící ikonou nesmiřitelnosti a současně ztělesněním služebnických ideálů. Harianovi prarodiče přežili zotročení stroji na planetě Corrin a patřili ke spoustě zoufalých uprchlíků zachráněných z „mostu z hrethgir“ během legendární poslední bitvy s Omniem.

Zatímco se Manford často modlil k malým symbolickým obrázkům krásné Rayny Služebnice, jáhen Harian se raději hroužil do historických záznamů Corrinu, obrazů pořízených při hektickém vykládání lidských rukojmí použitých jako štíty myslícími stroji – dokud velký válečný hrdina Vorian Atreides neodhalil Omniův trik. Porážka planet strojů stála za jakékoli množství prolité lidské krve, ať už vinné či nevinné…

Harian sice neměl žádnou osobní zkušenost s myslícími stroji, ale nenáviděl je až do nitra svého bytí. Coby dítě slýchal od prarodičů hrůzné historky a cítil, že je jeho osudem připojit se ke služebnickému hnutí. Oholil si hlavu a obočí podle milované Rayny Služebnice, která o ně přišla během jedné Omniovy nákazy.

Harian teď hlásil: „Jsme připraveni zaútočit na ty, kdo se ti vzepřeli, vůdce Torondo.“

Manford přikývl. „Pamatuj, že to není útok, není to trest.“ Poposedl si v postroji. „Je to lekce.“

Když začínalo svítat, pozvedla Anari Idaho meč a její druhové mistři meče ji napodobili. Už nebylo třeba zachovávat ticho, stovka služebnických stoupenců zařvala. Manford ji pobídl: „Veď nás, Anari.“ Vešla do vesnice se svým vůdcem na ramenou.

Ten rámus vytáhl ven pár ospalých vesničanů, prohlíželi si blížící se dav. Když poznali beznohého vůdce, přelétla jim po tvářích úleva – okamžitě následovaná strachem.

Harianův muž rozezvonil zvon. Přední linie mistrů meče napochodovala do vesnice ve vyřízeném útvaru, zatímco nespoutaní služebníci se hrnuli kupředu, povykovali a bušili na dveře, všechny budili. Stísnění lidé vycházeli ven, někteří cosi mumlali, jiní vzlykali.

Anari se dostala ke starostovu domu, hruškou meče zabušila na dveře, ale na odpověď nečekala. Vybalancovala Manforda v postroji jako přerostlé děcko, zasadila prudký kopanec do zámku a vylomila ho. Strčila do dveří a její kolegové mistři meče se zatím vlámali do domů dalších dvou vůdců vesnice. Společně vyvlekli celou trojici ven.

Tři napůl probuzení muži na sobě měli noční úbory, klopýtali a snažili se navléknout si košile. Vykulili oči, jakmile pochopili, do jaké kritické situace se dostali. Manford se tyčil na ramenou Anari jako soudce, vynášející rozsudek, ve své lavici.

Dva z vesnických vůdců blábolili omluvy, třetí mlčel a kabonil se. Moc dobře chápal, co udělal špatně, a věděl, že se jeho činy nedají omluvit.

Manford spustil mírně: „Není třeba se bát. Vy všichni budete svědky rychlého vítězství spravedlnosti. Svatí mučedníci – svatá Serena a Manion Neviňátko jsou tu dnes s námi.“

„O co jde, vůdce Torondo?“ zeptal se jeden ze starostů.

Manford se jenom zamračil. „Mé válečné lodě na oběžné dráze sledují a chrání nevinnost všech oddaných stoupenců. Zaznamenali jsme v této oblasti malé lodě VenHoldu, očividně špiony nebo pašeráky. Holubí hnízdo nakoupilo zboží od největšího nepřítele lidstva.“

„Ne, pane!“ vykřikl ten řečný, skuhrající vůdce vesnice, málem to vykvikl.

„Lidé z této vesnice si vypěstovali závislost na melanži, a jak vidno, je silnější než jejich víra.“

Několik vesničanů zasténalo. Z domu prvního starosty se vynořil jáhen Harian, služebníci zatím prohledali zbylé dva. Zachmuřený správce zamával neoznačeným balíčkem, který nalezl. Roztrhl ho a vysypal na zem voňavý prášek skořicové barvy.

„Coby starostenská trojice této vesnice jste vy tři odpovědní za své lidi, povinní zabránit jim sejít ze správné cesty. Ale to jste neudělali. Jako vůdce služebníků musím přijmout vinu za své stoupence, kteří se dopustili špatné volby – a není většího trestu než lítost, kterou cítím. Pro vás tři bude trest rychlý a čistý.“

Mistři meče popošli kupředu. Anari napřáhla čepel a Manford jí zašeptal: „Ten mlčící si zaslouží naše uznání, odměň ho. Zabij ho jako prvního.“

Anari nedala prvnímu starostovi čas připravit se na smrt ani bát se rány. Vyrazila tak bleskurychle, že ho její meč připravil o hlavu dřív, než sebou stačil cuknout. Hlava a škubající se tělo se zhroutily na zem. Zbylí dva muži zakvíleli. Mistři meče to s nimi skoncovali a toho hlučnějšího si nechali naposled.

Manford shlédl na bezhlavá těla uprostřed vesnice. „Tři lidé, kteří se dopustili hrozných chyb – malá cena za tuze důležitou lekci.“ Pokynul stovce čekajících stoupenců, aby se přiblížili.

Služebníci ve svém zápalu zničili domy v Holubím hnízdě, rozmlátili okna a vylámali dveře, ale pod dohledem svého vůdce omezili rabování na minimum.

Manford, který tu už skončil, pobídl Anari a ta s ním vykročila pryč, následovaná zbytkem skupiny. Během té konfrontace a poprav Manford úplně zapomněl na Rolliho Escona. Obchodník klopýtal za nimi a tvář měl popelavou.

Manford neměl slitování se slabostí. „Některé lekce bolí, řediteli.“

Cítíte to? Tu chvíli, kdy vaše loď začíná zakřivovat vesmír a nebezpečí řádově stoupá. Přežijete tu plavbu?

Graffiti načmárané na veřejné chodbě na lodi VenHoldu

Ne všechny problémy jsou nedozírné a dokonce i legendární postavy trpí bolestnými, byť drobnějšími obtížemi.

Vorianův zanícený nehet na prstu se mu třel o vnitřek boty a ztěžoval mu chůzi po písku. Kdyby ho nerozčilovalo to nepohodlí, považoval by to za ironii. Rozhodně mu to dodávalo jinou perspektivu: Vorian Atreides, pověstný hrdina Džihádu, válečník, žijící více než dvě století, trpí tak lidskou slabostí.

Nepřipadal si jako impozantní legenda, když doprovázel svého kapitána po pískem zaváté cestě od kosmodromu na okraji Arrakis City do centra. Jistě, kapitán Marius Phillips neměl tušení, kdo je jeho společník, i když se Vor nijak nesnažil maskovat.

Vor měl tmavé vlasy, úzkou tvář a šedé oči, byl vysoký a štíhlý, pravý opak svého podsaditého krátkonohého společníka. Na první pohled se od sebe s kapitánem Phillipsem lišili, jak to jen šlo, ale Vor si dovedl nacházet společnou půdu s ostatními. Měl toho kapitána obchodní lodi upřímně rád a cenil si jeho klidné povahy a bezproblémového vedení plavidla společnosti Nalgan Shipping.

Po přistání si oba oblékli tradiční filtršaty, aby jim ve vyprahlém prostředí Arrakis zachycovaly a recyklovaly tělesné tekutiny. Phillips si nastavoval oblek a seřizoval si ho. „Nesnáším tuhle pouštní planetu.“

Vor už měl s tímto úborem zkušenosti, a tak Phillipsovi pomohl upravit hadičku u úst a utěsnit filtršaty u krku. „Takhle jsme to dělávali, když jsem pracoval v četě sběračů koření.“

Kapitán mu za úpravy chraplavě poděkoval. Phillips už planetu navštívil při četných obchodních cestách, ale z místních způsobů se toho nikdy moc nenaučil. „Teď se to aspoň dá snést,“ povzdechl si a upravil si polymerovou látku na hrudi. „Nikdy bych na tohle bohem opuštěné místo nepáchl nebýt zisků z koření. A nikdy bych nepracoval pro Nalgan Shipping, kdyby mě přijala nějaká větší společnost.“

Muži znovu vykročili a z pouště zavál horký vítr. „Je to nepříjemné místo,“ přisvědčil Vor a pokoušel se ignorovat bolavou nohu, aby si Phillips nevšiml, že kulhá. „Vyhovuje jenom rodilým fremenům a obřím červům.“ Už dříve kapitánovi svěřil pár detailů ze své minulosti a zázemí. Tato planeta v něm probouzela spoustu drsných vzpomínek.

Tady zemřel Griffin Harkonnen. A já ho nezachránil.

Kapitán si během měsíců společného cestování Vora oblíbil a dokonce ho jmenoval svým zástupcem v malé posádce, kde kvůli nízkým mzdám společnosti Nalgan Shipping nikdo dlouho nevydržel. Živá duše na té nákladní lodi, dokonce ani drsný, ale přátelský kapitán, neznala Vorianovu pravou totožnost, jeho místo v kontextu historie. Netoužil po další slávě, po velké odpovědnosti, svou minulost zahodil jako starou kůži. Aby si zajistil soukromí, cestoval pod jménem Kepler – podle planety, na níž žil a měl rodinu. Až do minulého roku.

Vorův fyzický vzhled se za osm desetiletí od bitvy o Corrin příliš nezměnil, ale bitevní obrazy se z paměti lidí vytratily. Pokud někdo srovnal jeho tvář se starými záznamy, možná zaznamenal podobnost, ale kdo by se dovtípil, že může jít o skutečného Voriana Atreida? Tady byl jenom dalším mužem z davu, průměrným dělníkem – a tak mu to vyhovovalo. Slávy a očekávání už měl dost.

Ani během dlouhého krvavého Džihádu si Vor neliboval ve vítězstvích, slávě a chvále. Válka přinesla nekonečné vraždění, tragédie a žal. Vykonal svou povinnost, víc, než by se od kohokoli dalo čekat, a dočkal se pádu myslících strojů. Ale když bylo po všem, netoužil Vor po korupci politiky – záludnostech, pletichaření a nemorálnosti. Měl války a takzvaných vznešených šlechticů až nad hlavu, život prostého člověka mu vyhovoval víc. Pohodlněji se cítil jako neznámý.

Ještě nedávno si spokojeně žil na zapadlé planetě Kepler, dokud nebyl přinucen jet na Salusu Secundus prosit imperátora, aby zajistil ochranu jeho adoptovanému světu. V rámci té dohody se zavázal, že opustí manželku a rodinu, a zapřísáhl se, že se bude držet stranou imperiální politiky a mimo dohled veřejnosti. Opustit rodinu bylo bolestné, ale nevyhnutelné, protože Vor nestárl – kdežto jeho žena a děti ano. Totéž se stalo s jeho předchozí manželkou a rodinou na vodní planetě Caladan. Vždycky musel kapitulovat před nevyhnutelným během času.

Poté co dal slib imperátoru Salvadorovi, vstoupil do sklízecí čety na Arrakis a snažil se rozplynout v anonymitě. Ale i tady ho pronásledovala a dostihla minulost v podobě Griffina Harkonnena, zapáleného, ale nepřipraveného mladíka, který Voriana Atreida obvinil z pádu svého šlechtického rodu. Mladý Griffin nikdy neměl opustit rodinné državy na Lankiveilu, ale zapletl se do záležitostí cti a zemřel na Arrakis coby nevinná oběť pomsty, která se ho netýkala. Vor se pokusil udělat, co bylo třeba, a poslal mladíkovo tělo zpátky rodině.

Po té zkušenosti toužil zmizet ještě naléhavěji než předtím. Kvůli hořkým vzpomínkám nesnášel Arrakis mnohem víc, než by si kapitán Phillips dokázal představit. Nyní, když vcházeli do hlavního města, cítil se stísněně.

Kapitán pokývl k Vorově kulhající noze. „Bolí? Zranil ses na lodi?“

„To přežiju.“ Nechal muže, aby si udělal vlastní názor, zanícený nehet mu připadal příliš nicotný.

Arrakis City bylo bídné pohraniční město s větrem ošlehanými domy a prašnými, nevydlážděnými ulicemi. Vor tu znal šupácké putyky i pestré, výstřední lokály, ale pochyboval, že si ho někdo bude pamatovat z dob, kdy pracoval jako nevýrazný dělník ve sklízecí četě. Místní obyvatelé byli drsní muži a ženy, stejně nemilosrdní jako prostředí. Všichni měli svoje důvody, proč sem přišli, a většina se netoužila se svými historkami svěřovat. Vor mezi ně dobře zapadl.

Čekali s kapitánem na určeném místě na hlavní ulici. „Chci, aby ses seznámil s mým stálým kontaktem,“ řekl Phillips. „Když se naučíš vyjednat dobrý obchod, udělám z tebe prostředníka.“ Zašklebil se. „A já bych pak mohl zůstávat na palubě. Jen si toho písku užij sám.“

Sklizňové operace na Arrakis spravovala společnost Spojené obchody a tvrdě bránila svůj monopol. Většina melanže se přepravovala zakřivovači společnosti Venport Holdings, ale za pomoci úplatků se dalo docílit zvláštní výjimky a malá firma jako Nalgan Shipping mohla distribuovat melanž za přemrštěné ceny na mezery na trhu na vzdálených planetách. Kapitán Phillips pracoval s „expeditorem“, který se dovedl vyhnout omezením a byrokracii a umožnil jim naplnit loď prvotřídním kořením.

Vor a kapitán rozpačitě čekali ve stínu pod markýzou a deset minut po smluveném čase se k nim přišoural muž v zaprášeném pouštním rouchu. Vítr kolem nich vířil prach.

„Mám toho moc,“ zavrčel Qimmit, obchodník s kořením, jako by jim vytýkal vlastní nedochvilnost. „Mám dneska hromadu kupců. Řekl jsem, že se s váma sejdu, ale nic neslibuju. Doufám, že mi to bude stát za to.“

„Moje loď je připravena převzít obvyklý plný náklad,“ prohlásil Phillips. „Za stejných podmínek jako předtím.“ Představil muže Vorovi se slovy: „Qimmit a já už spolu obchodujeme roky.“

„Dneska se ale cena musela změnit, příteli,“ oznámil Qimmit s přehnaně smutným výrazem. I když mu většinu tváře zakrývala kapuce filtršatů, bylo vidět, že má jizvu na bradě a další přes levé obočí. Modromodré oči z konzumace melanže se přitom vyhnuly pohledu kapitána Phillipse, což na Vora působilo neupřímně.

Phillips se naježil. „Musela se změnit? Jak to myslíte?“

„To jsou rizika obchodování s Arrakis. Spojené obchody zrovna zničily další pytláckou operaci, zabily sto mužů. Brání svoje právo na koření, takže sehnat náklad melanže pro jiného přepravce než VenHold… no, příteli, to chce pořádný úplatek. Jen za minulý měsíc spolykali červi tři kombajny a písečné bouře zuří častěji než dřív. Výdaje na udržování a náhradu zařízení jsou čím dál vyšší. Nemůžu jinak, než vám účtovat patnáct procent navíc.“ Smířlivě se usmál. „Jste můj přítel, proto vám počítám mnohem míň než ostatním.“

Vorian ten rozhovor sledoval bez poznámek.

„Nalgan Shipping je malá společnost a nemůže si takový nárůst dovolit,“ řekl Phillips. „Na Arrakis jsou pořád červi a bouře a vysoké náklady na údržbu.“

„A taky Spojené obchody – jen jsou teď silnější než dřív. A krutější.“

Phillips zůstal pevný. „Buď zůstaneme u dosavadní ceny, nebo se obrátím na jiné obchodníky.“

„To můžete, ale zjistíte, že málokdo je ochotný obchodovat mimo Spojené obchody.“ Qimmitův hlas ztvrdl. „Až vás odmítnou, přijďte za mnou znova. Ale urazil jsem se, takže čekejte ještě vyšší cenu.“

Phillips se podíval tázavě na Vora a ten se ozval: „Znám jiná místa, kde se mezi sklizňovými četami a dopravci nákladu najdou obchodníci s kořením.“

Kapitán se odvrátil od Qimmita. „Zkusíme to.“

Nikdy nepodceňuj sílu pomsty coby motivačního faktoru lidské společnosti.

Mentatský postřeh a varování

Valya Harkonnenová si uvědomila, že po svém návratu na Lankiveil provedla rodičům krutou věc. Nejspíš jí nikdy neodpustí… Ale ona o odpuštění nestála. Nikdy. Její cíle ležely mimo takové starosti.

Stejně ale uvažovala, jestli ještě někdy uvidí domov svých předků. Lankiveil byl chladné, izolované, nehostinné místo, vůbec ne svět hodný šlechtického rodu Harkonnenů. Podle práva by její rodina měla bydlet na hlavní imperiální planetě Salusa Secundus, namísto v exilu na odlehlé díře, která stojí za návštěvu jen málokomu. Jednoho dne jí Valya pomůže získat zpátky majestát, jaký si zaslouží.

Prozatím se ale vydala daleko od Lankiveilu a svou dospívající sestru Tulu vezla s sebou. Myšlenky se však táhly za ní a naplňovaly ji smutkem.

Rodiče si vytrpěli dost a ona jim nemínila působit další muka, ale když dorazilo tělo jejího bratra Griffina v lodním kontejneru – poslané tím odporným netvorem Vorianem Atreidem –, bylo už toho na ni moc. Dlouho váhala s pokusem o agonii, jež by ji proměnila v mocnou Ctihodnou matku. Viděla příliš mnoho neúspěšných Sester, které při tom pokusu zemřely, nebo skončily s poškozeným mozkem – jako Anna Corrino. Ale milovaný Griffin zahynul a ten nenáviděný Atreides si pořád běhal na svobodě, a tak nakonec podstoupila riziko a zkonzumovala smrtící drogu z Rossaku. Valya věděla, že jestli uspěje a stane se Ctihodnou matkou, získá značné duševní schopnosti, kontrolu nad tělem a přístup do knihovny zděděných vzpomínek. S takovými výhodami by Vorianu Atreidovi nedovolila uniknout…

Valya se zamkla ve svém pokoji v hlavním sídle Harkonnenů, obrnila se, spolkla jed – a vrhla se do říše tak nesmírné bolesti, až si myslela, že udělala velikou chybu. Tula ji našla svíjející se a ječící na podlaze.

Ale Valya byla silná. Přežila – a proměnila se.

Uplynulo jen pár měsíců a vzpomínka na tu bolest už vybledla a vytrácela se. Bylo to jako zapomnění po obtížném porodu a její úžasné nové schopnosti zdaleka zastiňovaly útrapy, které přečkala. Nyní Valya disponovala vzpomínkami na předchozí generace porodů, na bolest, jakou zažívaly matky v dávné minulosti. Fyzicky byla pořád nedlouho po dvacítce, ale její mysl nesla zkušenosti a moudrost tisíciletí…

Krátce předtím, než imperátor Salvador rozprášil školu na Rossaku, svěřila se Ctihodná matka Raquella Berto-Anirulová Valye. Stará žena jí vysvětlila, jak si představuje významné dlouhodobé poslání řádu, včetně chovných žen, které porodí děti se zvláštními a nezbytnými genovými znaky. Raquelliným cílem, a tudíž cílem celého Sesterstva, bylo vylepšit lidskou rasu, dovést k dokonalosti lidstvo, které vytrpělo spoustu soužení.

Ale dlouhodobé plány Sesterstva ohrozilo brutální a přízemní chování Salvadora Corrina. Po zavraždění Sester mentatů a přeživších Čarodějek, rozpuštění školy na Rossaku a rozprášení zbylých žen si imperátor zachoval jen stovku věrných ortodoxních Sester u sebe na Saluse, vedených zrádcovskou Ctihodnou matkou Doroteou. Speciálně vycvičené ženy poskytovaly Salvadorovi užitečné služby i přes jeho nedávný záchvat nenávisti vůči Sesterstvu.

Valya však věděla, že skutečné Sesterstvo nebylo poraženo. Její učitelka, Ctihodná matka Raquella, za pomoci ředitele Josefa Venporta v tichosti znovu vybudovala svou školu na vzdáleném Wallachu IX. Dorotea ať si má svou podlézavou frakci v imperiálním paláci; Valya si umínila přidat se znovu k Raquelle coby Ctihodná matka.

A její sestra Tula by se také mohla stát významnou součástí budoucích plánů – v zájmu Sesterstva i rodu Harkonnenů. Valyiny ambice dávaly prostor oběma těmto prioritám. Valya navrhla sestru za kandidátku do řádného výcviku a obrovský zakřivovač VenHoldu je nyní vezl okružní cestou na Wallach IX. Valya věděla, že Ctihodná matka Raquella svou navrátivší se nejlepší studentku uvítá.

Během putování cítila Valya narůstající vzrušení, doufala, že ona i náruživá, nadšená Tula najdou u Sesterstva příležitost. „Potřebuju tě vycvičenou a po svém boku. Musím vědět, že jsi ochotna udělat, co se udělat musí.“

Tulin hlas zněl tiše a nejistě. „Doufám, že mě přijmou.“

„O to se postarám. Takový vliv na Ctihodnou matku ještě mám. A ony potřebují nadané nováčky, aby znovu vybudovaly Sesterstvo.“

Tula, teprve sedmnáctiletá dívka, byla nádherná, štíhlé postavy, klasických rysů tváře, s očima modrýma jako moře a vlnitými plavými vlasy. Dovedla by uchvátit každého mladého muže, ale románků ji ušetřila její pokojná izolace na Lankiveilu. Sesterstvo ji změní a posílí a Tula se bude muset naučit, jak využívat své nemalé fyzické přednosti. Mohla by se stát nástrojem, zbraní k prosazení rodu Harkonnenů.

Mladé ženy opustily rodiče, mladšího bratra Danvise a domov na Lankiveilu. Obě se jednoho dne vrátí, až dodají Harkonnenovu jménu čest namísto historické ostudy… a jakmile se Valya postará o zničení Atreida. Ve všem jí pomůže sestra.

V měsících po Griffinově pohřbu Valya pracovala na tom, aby Tula nenáviděla Voriana Atreida stejně jako ona sama. Ten člověk byl příčinou nesmírného utrpení Harkonnenů, počínaje hanbou Valyina praděda Abulurda v bitvě o Corrin.

Raquellino Sesterstvo jí pomůže dosáhnout toho, co potřebuje.

Když obě sestry konečně dorazily na Wallach IX, vystoupily z raketoplánu na přistávací plochu. Pocítily studený vlhký vítr, ale Valya své tělo ovládala a viděla, že se Tula snaží o totéž, jak ji to učila. Na Lankiveilu zažily mnohem horší chlad. Obě si přitáhly ke krku silné kabáty z velrybí kožešiny, hrdé na nový znak rodu Harkonnenů, který Valya navrhla a před odjezdem na svrchníky vyšila: mytologický tvor s hlavou a křídly orla a tělem lva – griffin, na počest padlého bratra.

Vyšla jim vstříc žena v černém rouchu a Valya poznala Ctihodnou matku Ellulii, která prodělala agonii během posledních dní na Rossaku. Ellulia byla vysoká a štíhlá, zpod kapuce jí vykukovaly pramínky stříbřitě šedivých vlasů. Tvář se jí rozzářila poznáním. „Valyo, tys nás zase našla!“

Valya zvedla bradu a oznámila: „Sesterstvo bylo vždycky ve mně a teď se vracím coby Ctihodná matka.“ Vzala Tulu pod paží. „Přivedla jsem i mladší sestru, aby byla taky vycvičena. Přijely jsme za Raquellou.“

Ellulia se zakabonila nad tou familiárností. „Matka představená Raquella odjela na Lampadas získat nové Sestry mentaty, ale má se vrátit za dva dny.“ Tvář jí zjihla, když se obrátila k Tule. „Ale každá kandidátka nadaná jako Valya Harkonnenová bude cenným přínosem pravému Sesterstvu. Mám radost, že jste přijely sem, místo abyste se připojily k Doroteině frakci na Saluse Secundus. Bála jsem se, že si vybereš špatně, Valyo. Byla jsi Doroteina kamarádka.“

Valya se zamračila. Přátelství s Doroteou jen předstírala, aby mohla dohlížet na skupinu nebezpečných, kacířských Sester. „Nikdy jsem neschvalovala Doroteino podlézání služebníkům.“

V těch dobách Valya doufala, že se stane Raquellinou následnicí v čele řádu, ale zdráhala se podstoupit agonii. Nyní však byla i Valya Ctihodnou matkou a doufala, že tady na Wallachu IX znovu získá svou pozici v hierarchii. Dorotea, která opustila pravé Sesterstvo a vytvořila slabou odštěpeneckou skupinu u nohou imperátora Salvadora, už pro ni nebyla soupeřkou.

Ellulia odvedla obě nově příchozí do shluku prefabrikovaných budov s kovovými střechami. „Matka představená bude mít radost, že jsi v bezpečí, a hodí se nám každá Ctihodná matka – naše řady pomalu sílí, ale o mnohé přicházíme během agonie.“ Ukázala k jedné z budov, do níž právě vedli zkroucenou, zmrzačenou ženu. „Sestra Ignacia patřila k nejbystřejším, a teď je jen jedna z osmdesáti sedmi neúspěšných kandidátek, o které musíme pečovat.“

Valya zavrtěla hlavou, vzpomínala na Ignacii. „Byly moc slabé na to, aby uspěly.“ Teď, když sama prodělala agonii, necítila soucit s těmi, které selhaly. „Matka představená často říká, že všichni přinášíme nutné oběti v zájmu pokroku Sesterstva.“

Ellulia se zamračila, ale opatrně přikývla. „A pro tu statečnou oběť budeme naše poškozené Sestry vždycky ctít a starat se o ně. Dál zkoumáme požadavky té zkoušky, abychom našim Sestrám přerod usnadnily.“

Valya nechtěla, aby její vlastní sestra skončila mrtvá nebo v kómatu – Tula toho musí ještě hodně vykonat. „Znamenitý cíl, ale Ctihodnými matkami se mohou stát jenom ty nejlepší a nejsilnější. A… co Anna Corrino? Kde je teď?“

Ellulia mlaskla jazykem. „Na Lampadu.“

Valyu to poplašilo: „Se služebníky?“

„Ne, v mentatské škole. Gilbertus Albans nasazuje své metody, aby vyléčil její poškozenou mysl.“

Valyu bodlo svědomí. Osobně mohla za to, že si ta lehkomyslná dívka vzala jed, který ji málem zabil. Ale místo aby to přiznala, řekla: „Pochybuji, že ji mentatské techniky vyléčí, ale když se to nestane tady, aspoň nepadne vina na Sesterstvo.“ Zavrtěla hlavou. „Je to neuctivá poznámka, ale Anna nikdy neměla na to stát se Sestrou, natož Ctihodnou matkou. Přijela na Rossak jenom proto, že imperátor potřeboval, aby na ni někdo dohlédl – a kvůli tomu pak zničil naši školu.“

Zatímco Ellulia vedla sestry Harkonnenovy k budovám, hodnotila Valya nový školní komplex. V dálce viděla vrcholky pokryté sněhem, slabé modrobílé slunce nad hlavou. Kousavý vítr foukal Valye do pláště z velrybí kožešiny. Při pohledu na levné prefabrikované budovy ji přepadlo rozčarování z toho, jak moc kdysi skvostná organizace upadla.

Ale Valya věděla, že to všechno je vina Dorotey, protože proti nim obrátila imperátora. Dorotea se vlichotila do Salvadorovy přízně, přesvědčila ho, že Sesterstvo používá zakázané počítače ke zpracovávání chovných záznamů – což byla pravda, i když to Dorotea nikdy nedokázala.

Ellulia zaznamenala Valyin zklamaný výraz a zastavila se před strohými budovami. „Tyto provizorní stavby nám na naše sídlo věnovali Josef a Cioba Venportovi. Planeta Wallach IX je naším bezpečným útočištěm. Štěstí, že ji máme.“

Valya se podívala na Tulu, která se teď tvářila rozpačitě z toho, že sem přijela. „Pro výcvik stačí – a to je důležité. A má sestra ví, jak snášet těžkosti.“

Tula se napřímila. „Nečekala jsem, že to bude procházka růžovým sadem.“

Ellulia se zastavila u jednopodlažní budovy, která měla i přes chlad otevřené okno. Valya nakoukla dovnitř a uviděla čtyři Sestry, sedící na lavicích. S překvapením slyšela, jak probírají pasáže z Knihy Azhar, filosofického manuálu Sesterstva, sepsaného coby odpověď na Oranžsko-katolickou bibli. Obrátila se k Ellulii. „Myslela jsem, že imperátor Salvador nařídil všechny výtisky Knihy Azhar zničit.“

Sestra se usmála. „Jedna z těchto Sester si text zapamatovala a zbylé tři ho zapisují podle jejího diktátu. Nic není ztraceno, přetrvá-li paměť. Až Sestry rozřeší pár drobnějších rozporů ve stylizaci, vydáme tu knihu znovu. Rozhodné slovo má Matka představená Raquella.“

Ellulia je provedla dveřmi do sousední haly, zrovna když se do budovy opřel nápor chladného větru. Valya slyšela, že tenké zdi kvílejí, a cítila, jak se podlaha pod nohama hýbe. Tato nová škola na Wallachu IX byla na hony vzdálená svěžímu a starobylému skalnímu městu na Rossaku.

Jak vytyčit strategii proti šílenství? Jak bojovat s těmi, kdo jednají proti vlastním zájmům? Jaké zbraně proniknou ignorantstvím, jímž se služebníci obalují jako hrdým pláštěm?

Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu,

omezená distribuce

Dva mlčenliví mentatští učňové vedli Matku představenou Raquellu přes vyvýšené chodníčky, které spojovaly impozantní komplex budov. Její návštěva v mentatské škole byla neoficiální a nezaznamenaná, zařízená Ciobou Venportovou, která podporovala Raquellino exilové Sesterstvo.

Po hlavní terase školy k ní spěchal ředitel Albans. Navzdory vlhkému dusnu měl na sobě tmavé kalhoty, béžovou košili, kabát a kravatu. „Odpusťte mou nedochvilnost, Matko představená. Nedávno přišla při výcviku o život jedna studentka a její rodiče byli pochopitelně rozrušení – velice vlivná šlechtická rodina.“ Gilbertus si otřel pot ze zrudlé tváře. „Náš učební plán je stanoven tak, aby rozvinul duševní schopnosti, ale učíme své svěřence i to, jak čelit fyzickým nebezpečím. I při zvláštních ochranných opatřeních, které jsme zavedli kvůli Anně Corrinové, nemůžeme absolutně zajistit bezpečnost studentů.“

Raquella zachmuřeně přikývla, pomyslela na Sestry, které zemřely v mukách agonie, když se pokoušely stát Ctihodnými matkami. „To moc dobře chápu. Získávání znalostí bývá nebezpečné – zvlášť v dnešní době.“

Při svých předchozích návštěvách Lampadu stará Matka představená vždycky žasla nad přísnými úkoly, které ředitel ukládá svým studentům. Ve své škole na Rossaku měla několik Sester mentatů, vycvičených na Lampadu, včetně staré Karee Marquesové. Karee byla dobrá přítelkyně a pro Sesterstvo významný přínos. Imperátor Salvador ji zavraždil spolu s ostatními Sestrami mentaty.

Krize. Přežití. Pokrok. To byla mantra na Rossaku, vhodná tehdy i nyní, protože Gilbertus Albans připravoval nové Sestry mentaty pro Raquellinu obnovenou školu na Wallachu IX.

Když ji ředitel vedl do hlavní učební budovy, obrátila se od vyvýšené lávky a zahleděla se na širé mělké jezero. „Moje studentky se přizpůsobují Wallachu IX, který je mnohem méně pohostinný než Rossak. Je to poničená planeta, stále se ještě vzpamatovává z atomového bombardování na konci Džihádu. Ale my to přečkáme a Sestry budou silné.“

„Výzvy zdokonalí ty, kdo přežijí,“ řekl Gilbertus. „Je mnoho cest k dokonalosti a osobnímu úspěchu. A nesčetné slepé uličky.“

„Oba se pokoušíme vylepšit lidstvo, řediteli – pomáháme naší rase dosáhnout jejího potenciálu bez zbytečného spoléhání na stroje.“

Raquella pomyslela na své nashromážděné chovné záznamy, genetické možnosti, zaznamenávané po generace; ty informace by stačily na vytyčení stezky pro celé lidstvo, kdyby se správně použily. Se správným vedením by Sesterstvo za pár tisíciletí mohlo dosáhnout toho, co by jinak, přirozeným během událostí trvalo miliony let.

Tajné počítače Sesterstva obsahovaly miliardy podrobných vzorků, ale byly rozebrány a skryty hluboko v džunglích Rossaku, kde je antitechnologičtí fanatikové nikdy nenajdou. Až bude Raquellina škola na Wallachu IX stabilnější, vyzvedne ty zakázané počítače a znovu je začne využívat.

Ředitel Albans zatím dokončil výcvik deseti Sester, které mohly sloužit jako mentati. Tyto nové mentatské Sestry si dovedly uložit do paměti četné svazky chovných záznamů, které Raquella tajně odvezla z Rossaku do exilu, a mohly provádět vlastní složité projekce krevních linií. Bylo to nejvíc, co Sesterstvo mohlo udělat, dokud nebude mít počítače zpátky.

„Vaše ženy patří k mým nejlepším studentům,“ konstatoval Gilbertus. „Velice zdatné mozky. Pojďte za mnou – už se nemohou dočkat, až se zase setkají se svou Matkou představenou. Jakmile je proktorky podrobí sérii duševních testů a když všechno půjde, jak předpokládám, můžete si je odvézt s sebou coby nové mentaty.“

Radostí se jí zatočila hlava. „Od té doby, co přišly sem na Lampadas, se našemu Sesterstvu přihodila spousta věcí. Pomohou vzkřísit moji školu.“

V Raquellině extrémním věku byl ten obrovský úkol znovuvybudování školy zvlášť únavný. Coby Ctihodná matka znala důvěrně vlastní tělo až na úroveň buněk. Její biologie dosáhla svých hranic, byť posilována geriatrickými účinky melanže. V zájmu Sesterstva si nemohla dovolit umřít… ještě ne. V sázce toho bylo moc. Její nejmoudřejší, nejschopnější Sestry zavraždili vojáci imperátora Salvadora a Raquella neměla jasnou následnici. Kdyby zemřela, zemřelo by i Sesterstvo… a to nemínila dopustit.

Celé měsíce v tichosti vysílala vzkazy, hledala své rozptýlené Sestry a povolávala je na Wallach IX – kromě těch ortodoxních, které šly s Doroteou sloužit imperátorovi. Salvador naštěstí Raquelle nezakázal vybudovat školu někde jinde. Možná to bylo z nezájmu, možná mu Dorotea poradila, aby byl tolerantní. Raquella doufala, že si vnučka udržela aspoň tolik loajality a slitování. I tak se snažila nepřitahovat k nové škole příliš velkou pozornost…

S ředitelem došli do výcvikové místnosti se silnou podlahou z plastonu a stěnami, které poskytovaly výhled na hluboký kanál, vyhloubený pod školní budovou. Byl naplněný kalnou vodou a hrubou bažinnou trávou. Po obvodu sedělo čtyřicet studentů se sluchátky na uších a hledělo na děsivé tvory sunoucí se kanálem a narážející do plastonu.

„Tato duševní zkouška je jednou z našich posledních,“ vysvětloval ředitel. „Ti nebezpeční tvorové se starají o neustálé vizuální a sluchové rozptýlení a jejich ryk se vysílá do sluchátek a zesiluje do kakofonie zvuků. Obrnění potápěči ta zvířata pohánějí a plaší. Děláme, co se dá, abychom narušili jemné, precizní duševní stezky našich studentů… a oni musí splnit své úkoly bez chybičky.“

Raquella si pomyslela, že musí existovat snadnější cesty, jak studenty rozptýlit, ale to hrozivé divadlo vypadalo účinně. Studenti vykazovali pevné soustředění, pohybovali ústy a tiše něco mumlali.

„Mluví do zařízení odečítajícího ze rtů,“ vysvětloval Gilbertus, „odříkávají dlouhé seznamy toho, co si museli zapamatovat, a provádějí složité odhady. Je to způsob, jak testovat sebeovládání a porozumění i historickou perspektivu. Být mentatem nezahrnuje jenom memorování, ale i holistickou analýzu. Vaše studentky patří k mým nejlepším, zvlášť Fielle Vinonová.“

Raquella zahlédla Fielle, podsaditou mladou ženu, soustředěnou na nestvůrnou kreaturu s ostrými zuby z bažiny, zatímco přednášela svou lekci. Prehistorický plaz připlaval kupředu a udeřil do plastonu na dosah ruky od buclaté tváře Fielle. Překážka ho rozčilila, odplul a napadl další zvíře, roztrhal ho na kusy. Fielle sebou ani neškubla. Raquellu zaplavila hrdost.

Překvapilo ji, když mezi studenty zahlédla světlovlasou Annu Corrinovou. Mladá žena si Matky představené nevšimla, soustředila se na své cvičení. „Daří se vám s imperátorovou sestrou?“

„Je to velice schopná studentka, ale postrádá společenské schopnosti. Děláme pro ni, co se dá.“

Následujícího dne povolil ředitel Albans deseti studentkám z řad Sester ukončit školu, jak slíbil. Složily všechny zkoušky, některé lépe než většina ostatních studentů, Sestra Fielle nejlépe. Fielle svou váhu uměla nosit, spíše než krásná byla hezká, s výraznou sanicí, bystrýma hnědýma očima a krátkými tmavými vlasy.

Fielle si zachovala skromné a zdrženlivé chování, Raquella však věděla, že má velké ambice. Coby Matka představená se stará žena rozhodla tu ctižádost pěstovat a vést, podporovat její sílu a oddanost v zájmu Sesterstva. Raquella ztratila svou nejlepší studentku Valyu Harkonnenovou, její vlastní vnučka Dorotea a ortodoxní Sestry přešly k imperiálnímu dvoru, a tak potřebovala znovu vybudovat silné základy svého řádu.

Zoufale doufala, že napraví rozkol v Sesterstvu, aby frakce z Wallachu IX a ze Salusy mohly zase spolupracovat, ale cítila, že jí dochází čas. Už tak žila déle, než bylo obvyklé, a úkol vybrat následnici vyvstával čím dál naléhavěji.

Raquella na sobě nedala znát ty tíživé myšlenky, když shromáždila své nové Sestry mentaty, s potěšením, že je může odvézt na Wallach IX. Cítila jejich vzrušení, radost, že putují do nové školy, když nasedaly do raketoplánu VenHoldu.

Ale jak se tak prodírala ke svému sedadlu s očekáváním dlouhého a nepřímého putování zakřiveným vesmírem, zatočila se jí hlava. Nohy se jí podlomily, zachytila se opěradla. Jen s velkým úsilím a sebeovládáním se jí podařilo udržet se vestoje.

Jakoby z veliké dálky uslyšela ustaraný hlas a ucítila, jak ji někdo pevně přidržel. „Matko představená!“ Fielle jí pomohla klesnout na nejbližší sedadlo. „Jak ti můžu pomoci?“

Raquella neodpověděla. Potřebovala veškeré duševní soustředění jen na to, aby dokázala dýchat, udržet v chodu vnitřní tělesné pochody. Cítila, jak z Fielle vedle ní vyzařuje síla. Vnímala, že je to dobrá a schopná osoba, ale příliš mladá a nezkušená na to, aby vedla Sesterstvo. A dokonce se ještě ani nestala Ctihodnou matkou.

Ale i všechny ostatní Sestry byly příliš mladé a nezkušené. O své nejlepší kandidátky přišla. Netušila, kdo by se chopil vedení řádu, kdyby měla právě teď zemřít. Možná by se Sesterstvo prostě rozpadlo. To nemůže připustit!

Zatímco se z dálky ozýval hlas Fielle, Raquella se zahleděla hluboko do sebe a analyzovala, co se to děje s jejím tělem. Potřebovala problém napravit, i kdyby to vyžadovalo nadlidské úsilí. Zjistila prohlubující se nerovnováhu vnitřní chemie, ztrátu klíčových enzymů a hormonů v těle. Pokoušela se najít řešení a připomněla si jinou krizi kdysi dávno. Tehdy uzpůsobila své chemické procesy, aby neutralizovala jed, když se ji pokusila otrávit Čarodějka Ticia Cenva. Během potírání té smrtelné hrozby nalezla Raquella klíč k tomu, jak se stát Ctihodnou matkou.

Zavřela oči a opřela se o tvrdé sedadlo. „Potřebuji jen chvilku. Potřebuji… se soustředit.“

Zaměřila pozornost hluboko do sebe, kde viděla vnitřní mašinérii svého těla, a promítla si tu buněčnou mapu jako pestrý obrázek pod zavřenými víčky. Zhluboka oddechovala, vnímala každý detail, začala provádět úpravy pro vyrovnání svého metabolismu, zvýšila přísun kyslíku do mozku, slučovala prvky, aby vytvořila nezbytné enzymy a nervové mediátory.

Po celou dobu slyšela v pozadí slabý, ale stále ustaranější hlas Fielle, a k tomu brebentění zděděných vzpomínek v sobě. Díky těm uplynulým životům zažila Raquella smrt nesčetněkrát v nesčetných generacích, ale ještě nebyla připravena přidat se k oněm přízračným hlasům. Musela udělat, co se dalo, aby se udržela naživu – ne proto, že by se bála umírání, ale protože se bála o Sesterstvo.

Hlas Fielle zeslábl, jako by se vzdálil do hluboké prázdnoty, a pak začal sílit. Když Raquella otevřela oči, uviděla u sebe tu mladou ženu a devět dalších ustaraných Sester shromážděných kolem. Rozestoupily se, když na palubu vtrhl mentatský lékař s malým kufříkem, ale stařena ho odbyla mávnutím ruky. „Jsem v naprostém pořádku. Provedla jsem vlastní vnitřní analýzu, děkuji vám.“ Rozhlédla se po raketoplánu, který je odveze na oběžnou dráhu. „Čeká mě důležitá práce pro Sesterstvo. Musíme odletět podle plánu.“

Doktor se tvářil, že to neschvaluje, ale vrátil se. Raquella se usmála na Sestry, v mozku jí však dál zněl naléhavý křik. Nesmím to odkládat. Zbývá příliš málo času a mám toho tolik na práci, než zemřu!

Vůdce musí své nejbližší poradce vybírat velice pečlivě. Špatné rozhodnutí může být nešťastné, dokonce i fatální.

Imperátor Fajkán Corrino I., u příležitosti popravy ministra financí Ulberta

Princ Roderick Corrino měl nekonečné možnosti připravit bratra o trůn. Salvadorovy chyby byly evidentní a Roderick nepochyboval o tom, že by byl lepším vládcem Impéria.

Přesto o takových věcech odmítal uvažovat a zrazoval od podobných návrhů i ostatní. Jeho bratr byl legitimní imperátor a Roderickova oddanost a silná rodinná morálka překonávaly všechny osobní ambice. Místo toho se věnoval pomoci Salvadorovi v tom, aby se stal lepším vládcem, a prováděl ho nebezpečnými vodami. Tak mohl Roderick posloužit Impériu nejlépe. Byla to jediná cesta.

Salvador bohužel jeho radám vždycky nenaslouchal.

Jednou z Roderickových největších starostí bylo to, že bratr odmítl odvolat neschopné a nepoctivé důstojníky z imperiálních ozbrojených sil. Imperátor ty především ceremoniální pozice obsazoval podle šlechtických styků žadatelů nebo podle darů, které mu nabídli, ne podle vojenských zkušeností. V desetiletích po porážce myslících strojů kdysi rozsáhlá Armáda humanity zlenivěla a rozpadala se. Roderick neschvaloval to, jak se rodiny landsraadu hašteří o vlastní význam, když už teď neměly společného nepřítele, který by je odváděl od osobních ambicí.

Před týdnem provedli bratři Corrinové inspekci rozlehlé posádky za hranicemi hlavního města Zimia. Organizoval ji a vedl velící generál Odmo Saxby, vyzařoval komickou pýchu, kterou viděl každý – samozřejmě až na Salvadora.

Početná posádka vykazovala očividné lajdáctví, bídně spravovala budovy i vybavení, ledabylé jednotky pochodovaly v nevyrovnaných formacích. Saxby měl ve zvyku máchat rukama, když byl nadšený, a pohrával si se svým zdobeným mečem před shromážděnými jednotkami. Bylo by to k smíchu, kdyby nezastával tak významnou pozici, a Roderick si mohl jen představovat, jakou legraci z něj musí mít vojáci.

Kvůli své povýšenosti a politickému vlivu dopustil Salvador, aby kdysi hrdé vojenské síly doznaly veliké škody. Morálka řadových vojáků očividně upadala a Roderick se doslechl, že si někteří důstojníci přesouvají peníze do vlastní kapsy. Ale imperátor nic z toho nepovažoval za problém…

Roderick každý den vyčlenil nějaký čas pro přípravu imperátora na denní agendu. I toto ráno, než se otevřely dveře rozlehlého přijímacího sálu, stanul před bratrovým trůnem ze zeleného křišťálu. Měli sál pro sebe, ale už slyšel, jak se venku za zavřenými hlavními dveřmi scházejí návštěvníci. Tuto poradu však nemohl uspěchat.

Roderick spustil klidným tónem: „Ten svár si vybírá daň na obchodování po celém Impériu. Mnoho planet přijalo antitechnologickou výzvu Manforda Toronda a lodě VenHoldu jim na odplatu nebudou sloužit.“

Salvador si dal další špetku koření. „A co dodávky melanže?“

„Tak zaměstnejme další poradce.“

„Jsem.“

„Kdo tedy?“

„Mentatský odhad?“