Návod na použití
silné ženy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Milan Tesař, Mirka Zlatníková

Návod na použití silné ženy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

To se takhle potká skvělé čtení, natěšený knihomol a ekologické knihkupectví… Začátek vtipu? Ale kdepak! Pošlete své knihy dál s www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

VYDÁNÍ OBSAHUJE POSLEDNÍ SLOVO MIRKY ZLATNÍKOVÉ

Už vím, že je lepší potlačit ego než přerušit vztah.
Ego bývá destruktivní silou a vede k odloučení.
Ve vztahu nikdy nejsi sám.

Sir Anthony Hopkins

PŘEDMLUVA:
Chyba už v názvu knihy

Tato kniha je vstupenka na led tenký jako nejnovější model chytrého telefonu. Vidím ženy a dívky, kterak hledí na Návod na použití silné ženy, berou do ruky přibroušené kopí, opřené o kuchyňskou linku anebo o ředitelský stůl vědeckého ústavu, a mrští jím. Roky setrvávaly ve střehu, na hlídce, a nyní se zadostiučiněním zjišťují, že to nebylo zbytečně. Hrot oštěpu v jediné vteřině proklaje všechny stránky, jimiž už nepůjde zalistovat. Z díla, nad nímž jsem strávil tolik nocí před mihotavým světlem monitoru, nezbude než potrhaný papírový sběr.

Dobře mi tak, vždyť už titul je napadnutelný jako slečna v minisukni před Wilsonovým nádražím. Návod na použití? Jako vážně? Je snad žena pračka nebo holicí strojek, spouštěný tlačítkem on/off? Něco, s čím se naučíš zacházet a ono ti to bude věrně sloužit? Nespletl sis století, člověče? Postřehls vůbec, že ženy létají do vesmíru, stávají se capo di tutti capi mafiánských rodin a bývají hrdinkami filozofických podcastů?

Tak proč se ta kniha jmenuje tak blbě?

Protože kdybych nebyl vystaven nedůvěře, neměl bych co rozptylovat. Vím, je to boj s větrnými mlýny. Rozptýlit nevyslovené dusno mezi mužem a ženou, jež se mezi nás vevalilo vinou genderové války, je nemožné. Ale co, řekl jsem si, když to neklapne, můžu jako Jack Nicholson v Kukačce říct: „Aspoň jsem to zkusil.“

K psaní mě dohnala četba publikace Proč jsou šťastné páry šťastné aneb 20 receptů pro naplněné partnerství. Práce německého autora Christiana Thiela, podle fotky milého vousáče a terapeuta o tři roky mladšího, než jsem já. Ztělesňuje totiž celou řadu podobně „kuchyňských“ publikací, vytvářejících iluzi, že se v nich dá najít obecný recept na štěstí v páru.

Je to falešná iluze.

Možná dobrý terapeut, avšak mizerný dramatik Thiel vytváří neživotné, modelové situace, zalidněné postavami s falešnými jmény Eva a František, šustící papírem psychologova chorobopisu. Eva je nebohá žena. Christian Thiel ji nemilosrdně nechává protáhnout bahnem života, respektive klinickými případy, které považuje za spektakulární a přenosné. Eva musí mít devět životů jako kočka. Naopak František, v originále Franz, je čiré zlo.

Posuďte sami:

„Naposled si Eva stěžovala na Františka, že s ní nechce jít do opery.“

„U nás už několik dnů nedošlo na sex, stěžuje si Eva. Co je s Františkem? Už ji nemiluje?“

„Proč se musíš chovat vždycky takhle, vyštěkne Eva. František nechce jet na narozeniny tetičky Kláry.“

„Jednoho deštivého dne se Eva rozhodla Františkovi dát žlutou kartu. Chce mu dát najevo, že jeho chování překročilo jisté meze.“

Nejsem divadelní kritik, ale tenhle kus je opravdu slabý. Připomíná mi to Prokop’s Family, s níž jsem se pokoušel naučit anglicky. V jedné lekci byli doma, v druhé na poště, ve třetí jeli na dovolenou. A proč? Žádná vlastní vůle. Byli tam jenom proto, abychom si prosvištili slovíčka k tématu.

Opravdovým životem to ani nezavonělo.

Abych byl spravedlivý. Thielova práce patří k tomu střízlivějšímu ve změti titulů, které na vás vyskočí v regálu knihovny se štítkem Partnerské vztahy. Zatímco Thiel pořád vychází z přirozeného a vcelku logického východiska, že muži a ženy si často nerozumějí prostě proto, že každý chce něco jiného – žena muže a muž ženu –, jeho kniha je v obklíčení krutých instantních příruček o tom, jak eliminovat predátora. Jsou určeny čtenářkám, které alespoň jednou v životě zažily grooming, catcalling a taky frotéry, honiče, pomlaskávače a nerespektující partnery, chlapy, co pod různými pohrůžkami vyhrožují, že buď bude po jejich („Když jsem ti tu zmrzlinu koupil, tak ji prostě sníš…“), anebo odejdou, protože „takových ženských je“. Takových knih existuje značné množství, všechny jsou na téma zkrocení zlého muže, píšou je ženy stojící na barikádě revoluce, a přesto z nich tak nějak vyprchal život.

Proto začínám psát. Samozřejmě, bojím se. Připadám si jako pyrotechnik vstupující na zaminované pole. Jedinou zbraní je mi vlastní, neoddiskutovatelná zkušenost. Už víc než deset let sdílím život se silnou ženou. Budu psát o tom, jak si vyhovět s dámou, jež chce obstát v současném světě se všemi požadavky, které na ni doba klade. Chce být nezávislá, úspěšná, chce být moje, ale nejen moje, chce tu být pro děti, ale i pro kariéru, chce porozumět dnešnímu světu s jeho novými technologiemi, ale zároveň nechce zapomenout, jak se rozdělává oheň, chce se vyrovnat mužům, ale i mladým holkám, což není legrace, protože nám oběma táhne na šedesát a co nevidět nás přepadnou vnoučata. Půjde o kolekci důmyslných taktik a strategií, které může nabídnout muž, který si myslí, že už všechno ví, jakkoli se pochopitelně mýlí.

Možná budeš mít někdy pocit, že se točím v kruhu. Je to tím, že obíhám kolem Slunce.

Pojistkou, že nepůjde o jednostranný, podvratný pohled šovinistického boomera, je dohoda, že paní M. bude mít poslední slovo (viz kapitola Poslední slovo). Oba totiž víme, že plujeme na jedné lodi. Snažíme se spolu žít dobrý život a společně čelit všemu, co nás potká. I tomu, že už vidíme, co je za kopcem.

A ty, můj čtenáři, chlapče (anebo dívko), připrav se na to, že se k tobě budu čas od času obracet a tykat ti, jelikož jsi bratr ve zbrani, brother in arms. Budu ti dávat různá jména, to podle nálady, a opakovat ti, že to, co čteš, je jen inspirace, nikoli dogma. Jinak bys mě totiž jednou mohl obvinit: Drže se tvého návodu, zpackal jsem si život. A měl bys pravdu, můj návod totiž není pro každého.

Je pro mě a pro paní M.

POPIS VÝROBKU

Kdo je silná žena?

Kdo je silná žena? Nemám tušení. Vysavač, to je jiná. Přečteš si, že má motor o výkonu 1800 wattů, a víš, že si s ním troufneš i na pořádně zasviněný koberec s dlouhým vlasem. S budoucí partnerkou nic podobného nelze. Nechci tvrdit, že kupuješ zajíce v pytli, ale upřímně, na první schůzce vůbec netušíš, s kým máš tu čest. Vidíš ženu, možná se ti líbí, možná bys ji rád pozval na kafe, možná bys jí rád ostříhal nehty na nohou, ale nemůžeš s jistotou říct, zda je silná.

Jestli je bystrá, jestli má moravský přízvuk, jestli je na Facebooku, jestli má ráda romantické komedie, dobrá, to se dozvíš u sklenky vína. Ale skutečná síla? Nenech se ošálit. Může mít silné řeči (zvlášť po dvou dvojkách), vyprávět ti vyčteninky z ženských časopisů, jako že pracuje na své auře a je nezávislá na všem kromě parfému od Chanelu, ale ve skutečnosti se může chtít jenom předvést, zakrýt vlastní křehkost.

Poznat opravdu silnou ženu není snadné, neboť nejde o bytost s předepsanými fyzickými parametry. Je to jen nejasný obraz, do prostoru zavěšený platonský ideál. Současná žena k němu směřuje, usiluje o medaili. Vždyť vypadá na dosah, je všude kolem nás: v reklamě na nanuk Magnum („Neumím se dělit“), na Netflixu, Instagramu, v Elle.

Ve své době to byl šok a velká událost. Hrdinkou krimiseriálu Hlavním podezřelým se stala šéfinspektorka rok a půl čekající na povýšení. A nebýt infarktu nadřízeného, asi by se nedočkala nikdy, protože na počátku devadesátých let dvacátého století byla žena ve vedoucí funkci policejního sboru nemyslitelná. Helen Mirrenová, která Jane Tennisonovou bravurně ztělesnila, později vzpomínala na školení, které jí dala policistka, jež se stala předobrazem její postavy. „Řekla mi: Nikdy neplač, nikdy nesmíš zkřížit ruce před prsa, to je defenzivní pozice. Ale dotýkej se chlapů, pak je dostaneš do své sféry moci.“

Helen Mirrenová nemůže za to, že v posledních letech se stalo obsazování modelek do rolí nejrůznějších „sběratelek kostí“ klišé, jež nespravedlivě zvulgarizovalo pojem „silná žena“ do představy policistky, která vykope celý lokál chlapů a má při tom sexy žhavý, přesto mrazivý pohled. Silná žena byla vynalezena, aby změnila paradigma doby. O to ve všech těch kriminálkách jde a je to v pořádku. Genderová revoluce je namístě, postavení ženy nebylo pěkné. Pamatuju si na doby svého mládí, kdy žena za volantem byla považovaná za exota, za nebezpečí srovnatelné se srnou vyběhnuvší bez varování z lesa.

Hybatelem dění je bezpochyby ideál ženy, snažící se kolem sebe vytvořit zdání nezávislosti, sebevědomí, jasné vize, pochodem v chod přes jakoukoli překážku. V jejím rejstříku momentálně není místo pro úsměv věnovaný muži, jehož dnešní mediální obraz je naprosto příšerný.

S Hitlerem taky nepůjdete na kafe.

Háček spočívá v tom, že silná žena neexistuje sama o sobě. Člověk si nemůže říct, že bude silnou ženou, stejně jako si nemůže říct, že bude vílou Amálkou. Kdyby silná žena byla silná, kdykoli se jí zachce, byl by svět strašně banální.

Silná žena se rodí. Rodí se zevnitř, z minulosti vlastního života, z jeho předurčení. Silné ženy jsou například k vidění v Galicii. Jsou to ženy rybářů ve Vigu, kde vládne matriarchát. Čekají měsíce na své muže, plavící se po moři, opravují sítě, loví škeble, prodávají ryby, obdělávají půdu. Do toho musejí vychovávat děti. Samy o sobě říkají: „Jsme bojovnice, kdybychom byly slabé, zlomí nás to.“

Taková silná žena v domácnosti byla moje babička z tátovy strany. Nejen proto, že přežila pubertu mého otce, jenž v patnácti prchl za tátou, který utekl pro změnu do Brazílie. Chytili ho, rok strávil v polepšovně. V polovině padesátých let tohle zažít nechcete. Já tu sílu spíš vnímal tak, že když vinou zákalu prakticky oslepla, dál po paměti pekla dorty, rybízové koláče s křupavým sněhem, aniž jí kdy „spadly a pogumovatěly“, jakož chystala i zrající sýr v kameninové díži, který pravidelně zalévala pivem. Nic smradlavějšího ani chutnějšího jsem pak už nikdy nejedl. Pivní sýry podávané v pivnici U Zlatého tygra byly při vzpomínce na silnou babičku jenom slabým čajíčkem.

Správná silná žena není okázalá, zjevuje se v očích těch, kteří jsou jí nablízku. Nenechá si říkat Silná ženo! Paní M., která po rozvodu zůstala bez peněz sama se dvěma dětmi, ale nezabalila to, stala se z ní úspěšná novinářka, jež založila několik společenských časopisů, vycházejících dodnes, tohle nemá zapotřebí.

Jsou fakta, která zvoní.

Hledání silné ženy

Nikdo nehledá silnou ženu. Co by to bylo za člověka, kdyby riskoval vlastní důstojnost jenom proto, aby ulovil bobříka odvahy. Sejít do temného sklepa a udělat tam křížek na necky je sice frajeřina, ale vystavit se setkání, během něhož o sobě zjistíš, že jsi „slabinger“ jako nedostatečně vylouhovaný čaj? To je teprve hrůza! Dobrá, zůstává-li člověk dlouho sám jako Bridget Jonesová a ve společnosti kbelíku zmrzliny čučí na telinu, může jej nakonec zaujmout i ostrá agentka, když vyslýchá člena teroristické skupiny a jde z ní taková hrůza, že se ten nebožák počurá. Zvlášť vypadá-li jako Kate Mossová.

Ale mít to doma?

Navíc, jak už jsem řekl, silnou ženu najít nelze. Silná žena se zjevuje sama. Jen pomalu se noří z mlhoviny. Jako slunce za úsvitu.

Přesně to se mi stalo.

Vyrazil jsem na koncert slibující písně mého mládí. Jsem mix silné ženy, svobodné matky sedmdesátých let a vzdáleného otce, jenž byl po rozvodu k mání na návštěvě (když jsem mu přinesl jako dárek harlekýna nebo punčový řez, říkal, že jsem se mu povedl). Asi proto jsem míval pocit nedostatečnosti, jako kdybych napadal na jednu nohu, nemaje kde odkoukat řemeslo muže. Možná díky tomu jsem zůstal až do dospělého věku víceméně dítětem, co se z pudu sebezáchovy oženilo až ve čtyřiceti. Nikdy toho nezalituju, je to můj život. Moje první žena je fajn člověk a z našeho svazku vzešel syn požehnaného charakteru.

Nevěřím scénám z filmů, v nichž hrdina slaví rozchod, jako že něco končí, něco začíná, a vzduchem vibruje svěží očekávání věcí příštích. V životě neexistuje žádné „rozvedeme, zapaříme“. Pohřební tryzna bývá snazší: Víš, že to jednou muselo nastat, rozloučíš se a život jde dál. Ale rozloučit se uprostřed příběhu s někým, kdo půjde po tvém boku, protože spolu máte syna, to důstojně nelze.

Byl jsem muž s padesátkou na krku a po prvních divokých lekcích střídavé péče jsem fakt nikoho nehledal. Leda sám sebe ve snaze znovu se ukotvit. Vhodné mi k tomu přišly filozofické písně jako Žlutý pes, kde se zpívá: „Každej z lidí něco má, každej si svůj obojek v kapse hlídá…“ Koukal jsem při nich z okna a přesvědčoval sám sebe, že tam někde venku ještě pořád běží život.

Do toho zazvonil syn, nastal čas týdenní změny. Intenzivní týdny se střídavkou člověka psychicky zmohou, protože jde o příběh plný nových dovedností, během něhož se nesmí nic stát. Klukovi, myslím. Třeba mu opařit předloktí, když se učíte slévat špagety. Mužem zůstáváš, to ano, ale lovecký instinkt spí zavřený ve skříni s lyžařským vybavením, které musíš klukovi sbalit, než vyrazí se školou na hory.

Opravdu, toho večera jsem do Lucerna Music Baru nevešel s flintou na holky, ale s pocitem dobře vykonané práce, protože jsem kluka předal a zatím mi ex nevolala a neptala se, kde zůstal penál. Načež jsem se rozhlédl. V dámě opírající se o zrcadlový sloup poblíž baru byste rozhodně nehledali hrdinku této knihy. Nevypadala jako čarodějnice, které slavily ten večer předmájový sabat. Pamatuju si vlasy svázané do drdolu, květinové šaty, pranic se nehodící na rockový koncert, to celé ale podrážely černé martensky. Jedno popíralo druhé, a to mě zaujalo. Zapředl jsem s ní hovor bez bázně právě proto, že nepřišla na koncert jako Kunderova žena z Nesmrtelnosti, která vstoupí do sauny s okázalým gestem: „To jsem já, sedněte si na prdel!“ Pohlédli jsme na sebe s větším zaujetím než lokomotivy míjející se na trati. Znali jsme se ze školy.

M.: „Milane, jsi to ty?“

Milan: „Jsi to ty?“