Podezřelý ticho

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Zuzana Bergrová

Podezřelý ticho – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

© Zuzana Bergrová, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-2841-2

ISBN e-knihy 978-80-267-2848-1 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2849-8 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-2842-9 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Vděčnost

Díky mým rytířům a amazonkám, co v tom jedou se mnou. Za to, jak jste mě podrželi, když jsem měla pěnu u pusy, a že se se mnou radujete, když ji tam nemám.

Pokud bych ten fantastickej životní počin musela zvládnout bez rodičů, ségry, Kami, Kivi, Jirky, Radana, Honzíka, Veruny, Géček, Jany, Barči, Hvězd, Kristýnky a pískařských parťáků, byla bych vyfouklá jako balonek, co se najde dva měsíce po oslavě zatlačenej do pohovky.

Můj vnitřní balonek díky vám praská ve švech. Láskou a rajským plynem. 

Jak jsem se nestihla vdát

Když je vám pětatřicet a trávíte Vánoce s rodičema, znamená to dvě věci. Pravděpodobně máte fajn rodiče, kteří svým charakterem nezhoršujou už tak nepříjemnou skutečnost, že nemáte vlastní rodinu. Absence vlastní rodiny je ta druhá věc, která ze situace vyplývá. A když máte fajn rodiče, co o vás mají opravdovou starost, začnou u štědrovečerní večeře stáčet diskuzi směrem k reprodukční biologii a popisovat pohyb křivky, která demonstruje s každým rokem rapidně stoupající výskyt rizik v těhotenství. Ale vůbec to nijak nemyslej, samozřejmě. Prostě jen nahlas vyslovujou myšlenky, který náhodou proběhly kolem. Jako sousedovic pes. A když už na to přišla řeč, tak že vás kdyžtak podpořej.

Za slovem „kdyžtak“ je cítit zhruba tenhle obsah: samozřejmě je to úplně na tobě, ale kdyby ses rozhodla mít miminko sama, což by možná nebyl až tak špatný nápad, když je ti třicet pět a vypadá to, že z toho vztahu, co vztah ani nikdy nebyl, nic kloudnýho nevzešlo, tak kdyby ses tak rozhodla, my tě podpoříme. Budeme ti pomáhat. My už se na vnoučátka těšíme a rádi bychom se jich dočkali, dokud máme schopnost si pamatovat a rozeznávat osoby a jména.

Ale že to fakt nijak nemyslej a snad se mě to nedotklo. To by jednoho rozbrečelo ještě víc, než už se mu chtělo doteď, akorát by to místo ze zoufalství bylo dojetím. Protože co oni nijak nemyslej, i když trochu myslej, mám já dobře rozmyšlený už minimálně od tý doby, co začalo červenat listí.

To bylo tak.

Ten, co jsem si myslela, že je to ON – můžeme mu po vzoru mexických telenovel, do kterých se můj vztah žánrově zcela jistě řadil, říkat třeba José – to měl sám se sebou nějaký složitý. Moc chtěl, abychom mohli být spolu, ale o trochu míň, než aby to doopravdy šlo. Takže to střídavě šlo nebo nešlo, podle toho, jak se mi dařilo přesvědčit samu sebe, že to takhle stačí.

Držela jsem se jako Zátopek do poslední rovinky, protože jsem hrdobec* a srdcař. V cíli měla čekat velká láska a já běžela ze všech sil. Dokud už jsem nemohla být srdcař, protože mi z obou srdečních komor zbyl jen kráter velký jako Mostecká uhelná. Trvalo to pár let.

* Hrdobec je superhrdina přírodní říše. Zatímco Spiderman zachraňuje New York před padouchy, hrdobec se zaměřuje na mnohem pozemštější úkol: válení kuliček z něčeho, co bychom si normálně přáli přehlédnout. A dělá to s takovou vervou, že doslova slyšíte, jak se za ním rozeznívá filmová hudba se spoustou smyčců. Je to hmyz, který si jde po svým a raduje se: „Hej, zrovna tady koukám na vlastní hromádku štěstí!“ Je fascinující, jak dokáže najít smysl života v něčem tak prostým a možná nás tím učí, že každý má svoje místo pod sluncem, i když to místo občas trochu zavání. Zjednodušeně hovnivál. Tak si to vyložili dospělí školáci v kultovním filmu Marečku, podejte mi pero, kteří pracujou na rozboru Nerudova básnického díla „Jak lvové bijem o mříže“. V něm se zvolání „jen trochu blíže, hrdobci“ objevuje a myslí se jím hrdí lidé. Já tím taky myslím hrdé lidi, ačkoliv mi ta podobnost s někým, kdo před sebou neúnavně valí ohromnou kouli z hoven, připadá poměrně přiléhavá.

Hrdobec s kráterem by bývali udatně zhynuli na selhání orgánů v boji za lásku, kdyby celou epopej nerozsekla bitva na Kozím hřbetu. Kozí hřbet je skála u hlavního města, ze který je pěkný výhled a ze který se zřítily poslední zbytky vzdušných zámků, když José opatrně vylíčil zásadní obrat ve svých představách o budoucnosti. Jeho osobní vize dřív zahrnovala kromě jinýho i blíže nedatovaný plán na doručení určitých jeho buněk k určitým mým buňkám s cílem nechat buňky několik měsíců dělat jejich byznys a vykázat obchodní výsledky ve formě zmuchlanýho novorozence. Josého osobní vize ale zvolila strategii ústup směrem k potápění a vášni pro rychlá auta s přítlačným křídlem. Což se dá samozřejmě pochopit. Ale slyšet to nechcete, protože jste přece byli skoro v cíli.

Představte si, že shrnete tři sta sedmdesát pět epizod seriálu Dallas do jednoho odstavce. Představte si to v okamžiku, kdy jste ho, stejně jako já, nikdy neviděli. Mě jste taky nikdy neviděli. Jenom málo z vás bylo na Kozím hřbetu a já jsem právě zkoncentrovala dějovou linii nekonečný mýdlový opery do haiku**, abych předešla rozvíjení teorií o tom, proč jsem to tehdá na Štědrý den měla už dávno rozmyšlený.

** Haiku je literární verze speed datingu. Tři krátké verše, které mají sdělit všechno a doufají, že na vás udělají dojem, než si to rozmyslíte. To „všechno“ říkají v pěti, sedmi a zase pěti slabikách, což je tak málo prostoru, že kdybych to měla napsat já, nejspíš by to skončilo jako nervózní haiku o tom, jak nestíhám napsat haiku. Je to taková zenová forma poezie, kde každý slovo má váhu a každý ticho má smysl. A vy jen doufáte, že jste to všechno pochopili, než to skončí.

Rozmýšlení jsem dala prostor asi dvě hodiny, aby mi bylo hned jasný, že není co rozmýšlet, že stačí cítit (volání divočiny a mateřskýho pudu). Navzdory osudu, potápění a ježdění v autě. Jeden si nemůže být jistej, kolik vajec mu ještě zbývá.

Přání je otcem myšlenky, tak jsem si dost aktivně zapřála. O pár měsíců později sedím na gynekologickým křesle a charismatický, větrem ošlehaný doktor (to si jenom představuju, protože má roušku, rukavice a koupací čepici) mi právě na patřičný místa vpravil malinký kousek medika s plavými vlasy a vášní pro adrenalinový sporty. Bez lásky to prej není takový, tak jsem doktorovi aspoň řekla, že děkuju, že to s ním bylo krásný, což celý tým pobavilo, ale dělání dětí má být krásný a zábava, a tak si medikova spermie a moje vejce užili parádní rande v atmosféře naplněný láskou a optimismem.

Vybírání vhodnýho dárce jsem si představovala asi takhle. V nemocnici mě posadí k tabletu nebo počítači s databází dárců a já si podle preferovaných parametrů vyfiltruju seznam odpovídajících plemenných samců (případně bude podle mých požadavků klikat přidělený nemocniční personál). Výsledný seznam si projdu a na základě dodatečných dat, jako jsou třeba zájmy a povaha, který tam uvedli sami dárci a není tak stoprocentní, zda při uvedení koníčku například sport na něj spíš koukají nebo ho provozují, zodpovědně vyberu toho nejvhodnějšího náhradního prince v průhledný zkumavce. Fotografie dárců v naší zemi k dispozici nejsou, a tak nezbývá než doufat a spoléhat na šťastnou ruku, aby dítě nepodědilo nějaký zvlášť nepěkný estetický vady jako šestý prst nebo tlustý kotníky.

Opravdový vybírání vhodnýho dárce nezahrnovalo počítač, tablet ani filtry, ale měkký desky s asi tak osmdesáti ručně vyplněnými, ošmatlanými papíry s jednotlivými chlapíky. Někteří chlapíci už byli označeni barevnými lepíky od po kvalitních buňkách lačnících párů, který přišly přede mnou. Prohlídla jsem si polepený dárce, jestli by náhodou parametry výběru neseděly s mýma a byla bych tak ušetřena listování celou tou databází. Bohužel se jednalo o samý jižanský typy. Nemám nic proti jižanským typům. Pokud bych se zamilovala do opálenýho surfaře s hlubokýma černýma očima, španělskou kytarou a doktorátem ze sociologie, nebudu proti jeho buňce namítat vůbec nic. V situaci, kdy budeme (minimálně dočasně) tvořit rodinu ve dvou, bude vhodnější, aby mělo dítě vlasy, oči a kůži přibližně jako já, která jsem naopak typ severský, pejorativně řečeno vyblitý, lichotivě švédský.

Po důkladným studiu všech chlapců (obvykle se jednalo o studenty) se mi zdál jako nejlepší kandidát vysoký blondýn, toho času student stavební fakulty s vášní pro plážový volejbal. Problém byl v tom, že z blondýna už zbývala jenom jedna dávka. Vzhledem k průměrný úspěšnosti inseminace nebylo moc pravděpodobný, že to vyjde na první milování, a já jsem posmutněla. Zase jsem tam, kde jsem byla. Vyberu si toho pravýho a on mi vydrží jen chvíli a odejde. Paní doktorka nemohla snést pohled na můj zármutek a se zábleskem v očích mi začala vyprávět o velmi sympatickým medikovi, kterýho tu měla nedávno. Prý má zhruba ty parametry, co bych ráda, a je opravdu moc velký fešák, ale bude až v květnu. Nový zboží. Co jsou všechny výšky, váhy, vlasy a oči proti tomu, když vám velmi elegantní a vzdělaná dáma doporučí sympatickýho mladíka. Na nic nečekám a beru ho.

Tak jsem našla otce svýho dítěte. Kromě sympatický a fešák je to taky medik. Má rád adrenalinový sporty a je vysoký jako já. Dá se teda předpokládat, že syn nebude mít dva metry, a až mi bude devadesát, zvládnu při troše snahy natáhnout hrbatý záda, abych svýmu potomkovi dala bezzubou pusu.

Veškerý vědecký pozorování týkající se mojí zábavný gravidní sólo jízdy jsem si začala poznamenávat v práci do excelový tabulky, aby to vypadalo, že pracuju. Došlo na tak objevný fakta, že už dál nebylo možný je zamlčovat veřejnosti a minimálně tři roky obohacovaly kanál velký sociální sítě. Díky blogu Plody DNA***, postmoderní dámský obdobě Květů zla (to je, prosím, fór), mám pro budoucí generace k dispozici tenhle miloučký líbivý časosběr, jehož zájem není upřen na porodní váhu dítěte, ale velikost poporodní vložky a největší zklamání lidstva – mizivý účinek rajskýho plynu.

*** Původní šibalský záměr koncentrovat do názvu blogu několik vrstev významů se bohužel vydařil jen z mého pohledu, což mi došlo už při osmnáctým dotazu „a proč Plody DNA?“. Učiním pouze krátký výčet možných významů, jejichž kombinace vystihovala můj tehdejší stav. Jeden PLOD už byl uvnitř. Jak se tak říká, kocour v troubě. Plody (mojí grafomanie) byly právě na spadnutí. Velmi záhy jsem se dočkala i samostatnýho plodu ve formě miniaturní verze člověka. Často se odehrávalo dno – mých sil i literárních skopičin. Dno pánevní je poměrně ve formě a obešlo se bez oplétaček s inkontinencí. A co se týká DNA, tam jsme na tenkým ledě. Jasný je jenom to, že zhruba půlka patří onomu sympatickýmu mládenci.

Zázraky na počkání

Hrdý Losos

Blízká přítelkyně se kdysi na chvíli rozmyslela a podělila se se mnou o přesvědčení, že jsem takový hrdý losos. Prej tak vypadám. Ne oranžově, ale bojovně, s útočně předsunutou bradou, odhodlanou plavat proti proudu, protože tak to lososi prostě dělaj. Zdá se mi to jako o něco lepší metafora než Don Quijote, některý jehož vlastnosti jsem v sobě zcela jistě nesla taky. Plout proti proudu za účelem splnit svoji životní povinnost se mi líbí víc než nazdařbůh bojovat proti věcem, který se nedaj změnit. Je to vlastně naprosto přesný. Musela jsem uplavat dlouhou a náročnou cestu, abych mohla zajistit pokračování rodu. A teď v sobě hýčkám malýho hrdýho Lososa, kterýho jeho cesta proti proudu teprve čeká.

Data vrací úder

Internety z mýho chování vycítily signály, že je na blízku potenciální ovečka do stáda matek. Zkušený profesionál ví, že matka je nejvýnosnější cílová skupina v marketingu všeobecně považovaná za sourodou masu lidských nosnic se sníženou kognitivní funkcí a zájmem výhradně o těhotenský a dětský zboží. Jsem v důsledku nekompromisního cílení reklam odsouzena k produktům na kojicí podprsenky, krémy na strie, odsávačky a hromadu různých předmětů a pomůcek, který mi nahánějí strach. Jak jste jednou matka, máte to spočítaný. Těhotenský zboží plynule akceleruje do plínek, krémů na opruzeniny, sunárků, příkrmů, mastí na bradavky, lega, soukromý střední školy, stavebního spoření, potravinových doplňků pro zmírnění příznaků menopauzy, inkontinenčních vložek a pojištění pohřbu.

Invazi odsávaček přebije jenom jediná věc, svatý grál online byznysu – půjčka. Půjčkař je v hierarchii jediným segmentem lidí, který dokáže v bitvě o uživatele internetu přebít matku. Srdcový eso mediálního průmyslu. Stojím teď před Sofiinou volbou. Nechám na sebe působit těhotenský zboží, který budu navzdory aktuálnímu popírání možnosti, že bych něco z toho koupila, jednou potřebovat, nebo si nechám v kalkulačce některý z finančních institucí spočítat, kolik bych přeplatila na půjčce, za kterou bych si mohla pořídit někoho, kdo všechno dětský zboží vybere a nakoupí místo mě. Tím bych zajistila zájem algoritmů pro výdej cílený reklamy. Seběhne se o mě krvavá bitva mezi lichvářema a aspoň si tak osvěžím nějaký zajímavý informace jako úrokový sazby. Těm zas až tak moc nerozumím, považuju je ale za bezpečnější terén než mast na bradavky.

Nakládačky, vykládačky

Hned jak se potvrdilo moje těhotenství, okamžitě jsem se začala těšit na naplňování stereotypu o ženský, co stojí u otevřený lednice a prstama se ze sklenice snaží vytáhnout kyselou okurku. Ale je to celý jenom pověra a já se cítím podvedeně. Sklenici s nakládačkama připravenou, až to na mě přijde, mi stačí vidět v temným koutu lednice, aby mě pod jazykem začala šimrat blížící se nevolnost.

Těhotenský chutě jsou ošklivě zavádějící termín. Určitě ho vymyslela jiná osoba než ta, který se v těle hemží nadměrný množství hormonu choriogonadotropin (to jsem našla na internetu, abych nebyla jenom zábavná, ale taky edukativní a užitečná). Komu se v těle hemží tenhle hormon s názvem, který se nedá vyslovit bez koktání, ví, že permanentní a naprosto nezasloužená a otravná kocovina nemá s chutí nic společnýho. To ostatně potvrdí každý, kdo včera vypil dvě láhve červenýho a zapil to paňáčkem na dobrou noc.

Jsem dostatečně inteligentní a vzdělaná na to, aby mi bylo jasný, že nevhodný slovo jako například šoufl se do odbornýho slovníku zařadit nepodaří. Ale takový nechutenství v lékařským prostředí naprosto bez problémů funguje a nerozumím tomu, proč by se nemohlo ujmout i v gynekologii a porodnictví namísto lákání žen ke zvyšování porodnosti tím, že si tohle období užijou debužírováním na nějaký extravagantní zábavný dietě. Aspoň že zatím nemám chuť okusovat omítku, což se podle ženskýho fóra může dít.

Ale okurky mi nesměj na oči. Stejně jako alkohol, káva, ořechy, červená řepa, cokoliv z vynikající rybí restaurace na rohu (tu pro jistotu raději obcházím), olivy, zelený čaj a vůbec žádný gastronomický potěšení ze života, který už nikdy nebude jako dřív.

Případový studie ze Spojených států hovoří o tom, že supermarkety u loajálních zákazníků s věrnostníma kartičkama odhalej těhotenství mnohdy dřív než oni sami. Když ze dne na den vyměníte běžný nákupní košík za nadměrný množství termixu, rohlíků, kefíru, mlíka, dalšího termixu, kakaa, špaget, kečupu (kečup!), taveňáku (ten jsem loupala ze staniolu naposled na školním výletě na Okoř), čokoládových kuliček a pomerančovýho džusu (poslední velkolepý vzpomínky na pomerančový džus mám ze sedmnácti, kdy se v něm kromě pomerančů vyskytovala šílená nálož vodky), není na co čekat, slevička na speciální drahý olej na strie a těhotenský vitamíny je tady.

Na podobný mléčný dietě, ke který jsem se teď z nouze vrátila proto, že nic jinýho nepozřu, jsem v podstatě vyrostla, ačkoliv mě permanentně strašili, že nevyrostu, takže se vracím do přístavu dětství a naděje a jsem docela ráda, že nemám o deset centimetrů víc. To bych určitě potřebovala třikrát tolik termixů. Dá se očekávat, že pojednání o zvětšujícím se pozadí bude následovat velmi záhy. Na vině budou samozřejmě hormony s cizokrajnými názvy a ne já, rohlík nebo sladký kakaový tvaroh třikrát denně.

Prenatální algebra

Těhotný ženský musí být mentálně krutě ve střehu navzdory pomluvám, že jim hormony otupí mysl do tý míry, aby byly schopny přijmout svůj úděl a začít nakupovat produkty, který budou nutně potřebovat. Od prvních dnů gravidity jsou nucený se místo snění o háčkování ponožtiček potýkat s logickým paradoxem ve výpočtu doby těhotenství. Tak já si třeba myslím, že když proběhlo rodeo s vítěznou spermií dejme tomu patnáctýho, budu na konci měsíce tak zhruba toho půlměsíce „v tom“. Chyba.

Ženská je jakoby těhotná od prvního dne začátku poslední menstruace (kreslíte si diagram, doufám), takže jistou optikou je zbouchnutá ještě předtím, než si sundala kalhotky. Aha. A bonusová úloha pro chytrý hlavičky – měsíc neznamená měsíc, ale čtyři týdny, tj. dvacet osm dní, což prostě není měsíc. Takže když je první den poslední menstruace prvního a patnáctýho byl kocour v troubě, je šťastná maminka na konci měsíce – podle logiky popsaný v předchozí větě – třicátýho ve druhým měsíci, i když ještě neskončil první měsíc a osudový milování proběhlo před čtrnácti dny.

Čili víte úplný hovno, kdy jste otěhotněli, v jakým jste měsíci a kdy máte termín. A teď si vemte, že spousta lidí neumí trojčlenku a zlomky. Jak budou rodit?

Zaříznutý kalhotky

Cítím se jako vzducholoď. Možná taky cisterna, ta líp vyjadřuje plnost. Cisterna se zadkem, který vyplňuje i ty prostory v kalhotách, který už tam dávno nejsou. A to se ještě nic pořádnýho neděje, plod by se aktuálně vešel do krabičky od sirek. Možná právě proto je to tak děsivý. Některý lidi říkají: „Ale né, vypadáš pořád stejně.“ Mám sice problém se sádlem, ale moje oči jsou zatím netknutý. Příroda se snažila mít soucit s těhotnýma, když dala oči a zadek na opačný strany těla, ale občas se vyloupne nějaký nečekaný zrcadlo ze zálohy.

Opět jsem pečlivě studovala, a tak se můžu podělit o znalost, že progesteron, který se v raným těhotenství začne víc tvořit (psali), způsobuje pomalý trávení (to jsem nemusela číst, to mi prostě nikdo říkat nemusí) a nadýmání. Pomalý trávení znamená pro střeva extra čas navíc na vstřebávání termixu, aby se stihly vybudovat pořádný zásoby na krutý období. Ve středověku se to asi mohlo hodit. V jednadvacátým století máte problém s džínama.

Radost ze dvou čárek na těhotenským testu tak brzo střídá úlek, že zase až tak rychlý to být nemuselo. No a pak je to jako na houpačce, člověk se snaží přijímat požehnání jako celý balíček, včetně těch nelibých složek, který se několikrát denně hlásí o slovo. Tloustnu. No bodejť, však jsem těhotná, to k tomu patří a je to roztomilý a krásný období doprovázený kypěním. Ale už mi nejsou ani tyhle velikánský kraťasy. Tak si vezmu sukni a budu si to užívat. Jejda, zařezávaj se mi i kalhotky. A tak dále.

Možná je to problém hlavně nás hubených, co jsme byly celý život gazela a poprvý okoušíme měkký zážitek tukovýho polštáře, každopádně je to období velkých změn, tak buďte upřímný a říkejte pravdu. „Máš tlustej zadek, ale budu s tebou dál kamarádit.“ Tomu se dá uvěřit.

Nevím, jestli to platí nějak plošně. Pravděpodobně existuje velký množství kynoucích žen, který touží slyšet s realitou se naprosto rozcházející hodnocení, ale to já nejsem, tak raději neříkejte nic. Nebo mi pochvalte, jak mi nový zadek sluší.

Odložená radost

Načůrali jste na test dvě čárky a myslíte si, že se vám změnil svět. Že zjihnete, pocítíte spojení s vesmírem, zázrakem života a vůbec. Těsně vedle. Protože na radost to tady není vůbec zařízený. Ze všeho nejdřív musíte k doktorovi. Doktor indikuje ranou graviditu, ale to pořád nic neznamená. Ještě si odpoledne zavoláte na výsledky krve. Z těch vám sice na beton potvrdí těhotenství, ale dokud není jasná srdeční činnost z ultrazvuku asi tak za tři týdny, tak je lepší se tím moc nezabývat. Což je samozřejmě úplná brnkačka se tím nezabývat. Jste sice těhotný, je vám špatně, prsa se zvětšujou každým dnem, ale nebudeme se tím moc zabývat. Jako by se nic nedělo, jako by vás nečekala největší změna vašeho dospělýho života doprovázená tolika tajemnými procesy, o kterých zatím ani nemáte odvahu číst.

A pak konečně vidíte na monitoru srdíčko, už už se dojímáte nad tím, že to, co byla doteď jenom informace, skutečně existuje, ale přece jenom, pro jistotu budou další odběry za další tři týdny, vývojový vady a tak. Tak se zase uvidíme, nashle.

Ano.

Tak tady je vaše miminko, už je krásně vidět. Radost: dva dny. Protože kdo je stará rašple za zenitem (jako já), musí absolvovat genetický testy. Kdyby něco. Přemýšlím, jestli se v časovým pásmu od početí dítěte dál vyskytuje nějaký prostor pro radost, než zase nastoupí starosti s tvrdýma drogama, těhotenstvím ve čtrnácti, náboženskou sektou a fotbalem.

Sedm kilo je hodně kilo

Už jsem o tom nechtěla mluvit, aby to nevypadalo, že jediný, na čem mi záleží, je celulitida a boj se zapínáním kalhot. Málokdo si ale uvědomí, jak hodně vás ovlivní, když ztloustnete přes léto o sedm kilo, když mám létem na mysli dva měsíce.

Člověk má například nějaký plán na ráno, se kterým počítá. S čím nepočítá, je, že dneska nastane první chladno přicházejícího podzimu. Což s sebou přináší potřebu strávit deset minut navíc hledáním jakýchkoliv kalhot, který půjdou natáhnout, a do toho samozřejmě panika, jak se to stalo, když před měsícem a půl bylo všechno ještě normální. Velký dík hipsterům za módu „džíny tvýho kluka“, který jsou schválně ohromný, což dnešní optikou znamená tak akorát, abych se do nich narvala a stihla v práci ranní mítink.

Hermelín a láhev vína

Jsem si dost jistá tím, kdo mi připraví daňový přiznání, odoperuje koleno a poradí s nejlepším typem voděodolnýho nátěru na zeď za vanou. Ale rodičovství je ošemetná záležitost, na kterou má každý svůj jasný a správný názor, který se snaží vnucovat chudákům začátečníkům, kteří se ještě nerozhodli, na jaký bod nekonečně elastický škály mezi porod v týpíčku a dezinfikování dezinfikovanýho se usadí.

Jedna kamarádka mě například důrazně upozornila, že nesmím jíst hermelín, protože ta plíseň je (pro mě neznámým způsobem) škodlivá. Druhá si libuje, že když už máš velký pupek a jedeš v autě z hospody, četníci ti nikdy nedaj dýchnout, protože kdo by dával dýchnout těhotný ženský. Vybírám si variantu hermelín zapitý vínem a těším se na milý setkání s příslušníky.

Láska a kuřecí prsíčka

Začínám pociťovat mateřský pouto, takovou tu neuvěřitelnou sílu, díky který ženská zvedne auto, aby zachránila dítě. Třeba teď. Přišel na mě hlad a to já všeho nechám, běžím do kuchyně, otevřu konzervu s kuřecím prsíčkem ve vlastní šťávě, namažu si chleba lučinou a rychle to sním, aby dítě netrpělo hlady a nezadělalo si na nějakou ošklivou poruchu příjmu potravy. Je to fakt silný. Zázrak.

Knoflík

Neděje se nic novýho. Nejbližší terno bude středeční kontrola. Můžeme jenom odhadovat, jestli už jsem dosáhla magický hranice deset kilo plus. Začíná to být vážný. Povoluju si knoflík. Zadek obohacený sádlem je takový vycpanější. Je to nový, tak si ho občas poplácávám a musím říct, že na tom něco je. Vnitřně odpouštím všem mužům, co mají zálibu v poplácávání zadku svých družek.

Mozeček

Moje dítě má mozek. Viděla jsem ho na vlastní oči. Takový flek tam, kde mi řekli, že je hlava, což je v podstatě další flek. Hodně se mrská. Je celý po mně, můj mozek se taky hodně mrská. Druhá nejdůležitější zpráva po objevení mozku je, že jsem za poslední měsíc nenabrala ani kilo. Potomek je evidentně spokojený s dosavadní výstelkou a dočasně nevyžaduje další vrstvy polstrování.

Ležení

Už asi tak sedm hodin usilovně odpočívám a nedá se to snést. Jako pětatřicetiletou seniorku mě z bezpečnostních důvodů odeslali na odběr plodový vody a to pak musíte být hodný a nehýbat se, pokud to není nezbytně nutný (požár, útok sršně apod.).

Samotný vyšetření je poměrně zajímavá podívaná, pokud nemáte záchvaty úzkosti z pohledu na hodně dlouhou a hodně tlustou jehlu, která vám rejdí v břiše.

Zákaz vylejzání z kanape chytře kompenzuju nákupem novýho šicího stroje za osm a půl, což jsem odkládala pro nepřekonatelný odpor ke čtení recenzí, dočasně překonaný nepřekonatelným odporem k ležení. Drahá maminka si mě v tyhle dny vzala na starost tak usilovně, že kontroluje, jestli jdu opravdu jenom na záchod, a ne se jen tak zbůhdarma producírovat po cimře, a já vážně trpím.

Mám ležet ještě dva dny, to bude průser. Aby se to dalo snést, rozhodla jsem se žít, jako by to byl můj poslední den. Snědla jsem sto padesát gramů karamel. Donesla mi je sestra, protože mi chtěla udělat radost. To mi snad dělá schválně. Karamely. V životě bych si sama nekoupila karamely. Ale když vám je někdo v podstatě vnutí až na kanape a vy nesmíte vylejzat a bránit se?

Taky jsem háčkovala bačkory, abych spálila nějaký kalorie a nezábly mě nohy. Maminka mi dovolila půlku malýho piva na kompenzaci sladkosti karamel. Až odjede, dám si normální celý malý pivo, ale nesmí se to nikdy dovědět. Bačkory jsem uháčkovala u filmu o pětašedesátiletých ženských, který zjistily, že ještě není pozdě se zamilovat a mít sex (samozřejmě všechny najednou během čtrnácti dní), takže jsem i dostatečně intelektuálně stimulovaná.

V populární knize Čeho před smrtí nejvíc litujeme se umírající lidi dost shodujou, že odvaha žít podle sebe a dovolit si být šťastný je to nejdůležitější.

Slovo na P

Dítě je definitivně zproštěno podezření, že bude trpět nějakou formou retardace nebo závažnýho postižení, což je samozřejmě velká úleva. Můj gynekolog zastává názor, že je potřeba držet se suchých faktů, a před měsícem se mnou vedl velice empatický rozhovor o tom, že nebezpečí spojená s odběrem plodový vody se démonizujou, a pokud bych pak šla na potrat, stejně se to ještě pro sichr provádí, aby se nepotratilo zdravý dítě. To bylo asi něco jako pokus o uklidnění. Předtím mi ještě trpělivě odpověděl na dotaz ohledně závažnosti poměru rizika 1 : 120 (je to hodně vážný, nebo je to tak nějak v průměru?), že to znamená, že jeden ze sto dvaceti případů s podobným výsledkem krve bude pozitivní a co na tom nechápu. Z toho jsem usoudila, že on usoudil, že jsem taky nějak mentálně retardovaná. Nebo možná on je kretén. A za vícenásobný zmiňování slova potrat bych ho poslala na voskovou depilaci chlupů na varlatech.

Zvonečky a prcinky

Mít kluka (hurá) znamená předejít jedný z největších úzkostí v životě rodiče. Rozhodnutí, jak se bude říkat dámskýmu přirození. Na výběr je zhruba mezi úchylnostma a vulgaritama (prcinka, pulinka, pindička, kundička, pička). Běžnými dívčími jmény, která můžou vrhnout nepěkný světlo na potenciální kamarádky ve školce (Julča, Kačka, Boženka). Diskreditováním zvířátek (pipka, pipinka, mušlička, kočička, micka, myška). Představa, že dvouletý dítě mluví o vagíně, je taky trochu divná. Frnda je sice srandovní, ale co na to řeknou ve školce, těžko říct.

Když jsem zjistila, že to bude pinďour, pindík, bimbas a další roztomilý slovíčka, zahřálo mě to u srdce. Samozřejmě i klučičí nástroj se nechá dost slovně vyšperkovat, měl někdo z vás, chlapci, „ZVONEČEK“? Jeden můj kamarád jo. Asi že se tam tak podobně bimbá. Pokud někomu pindík cinká, mělo by se místo rozjímání nad zvonečkem běžet na dětskou pohotovost. Téma výběru „toho slova“ se nesmí bagatelizovat, ano, to si prosím uvědomte a buďte svědomitý, já si svoje trauma z prcinky nezaléčila dodnes.

Škrcení

Zkáza, zmar, úpadek. Dodržování klidovýho režimu znásilňuje moji běžnou – někdo by řekl nesnesitelnou, ale to jenom nechápe moje jho – činorodost. Připadám si jako hromada unavenýho hnoje, zatím bez zápachu, a přemýšlím, jaký drogy začnu z nudy užívat, když si nemůžu dát ani upocenou sklenku vína. Lidi línějšího typu, co jsou schopný soustavnýho odpočinku, si tímhle přemísťuju z kategorie „nudný a nezajímavý“ do kategorie „hodný obdivu a inspirativní“.

Fyzický procesy doprovázející moje dočasný pocity zmaru jsou už klasická tlustost, dýchavičnost na třetím schodu z dvaceti, nesnesitelný škrcení všech kalhotek (ty, co jsem si koupila ve velikosti O jako Otylka, jsou totiž ve špíně), nesnesitelný škrcení nepromokavých kalhot umocňující nesnesitelný škrcení kalhotek. Od zítřka prostě nebudu chodit do lesa, když prší. Stejně se mi u toho nepříjemně natřásá břicho a pak nepoznám, jestli potřebuju čůrat nebo ne.

Fakt je tam

Čtyři měsíce dost intenzivně vnímám, že jsem těhotná. Sádlu na zadku už jsem se věnovala dostatečně. Mít poprvý v životě větší prsa než většina mužů je jeden z těch příjemnějších úkazů a na dvouměsíční kocovinu na začátku už jsem skoro zapomněla. Co mě ale šokuje poslední asi tak čtyři dny, je fakt, že budu mít DÍTĚ.

Mohlo by se zdát, že už bylo dost času si na ten fakt zvyknout. Zvykla jsem si ale jenom na tu informaci. Ne na to, co to všechno znamená a že se to opravdu děje. Asi jako když vám někdo připomene, že všichni jednou zemřeme. Ano, ahá, díky, ale to bude za dlouho. Při každým ultrazvuku prožívám pocity hlubokýho údivu a překvapení jak z existence dítěte samotnýho, tak jeho různých složek (ruce a tak podobně), který se na obrazovce zřetelně rýsujou. Začíná být zřejmý, že zvětšující se pupek matně souvisí s faktem, že mi nějaký pískle bude říkat „mami“.

Já budu máma.

Sběratel drobků

Půlku odpoledne se v práci důležitě dohadujeme o centralizovaný práci s daty. Některý z nás u toho mají břicho poprášený moučkovým cukrem z kynutý buchty, kterou si po obědě koupili „na pak“. Přestává fungovat strategie „drobek nenápadně spadne na zem a pak se špičkou boty jemně uklidí pod stůl“ a začíná citlivý období „vaše břicho zachytává drobný nečistoty a vystavuje tak okolí na odiv všechno, co jste od rána snědli“.

Jedna kapka, už to ťapká

Ve všem, co se do mě během dětství a jinošství (nenašla jsem obdobně krásný dámský ekvivalent pro jinošství, tak použiju pánský) vzdělávací systém snažil naprogramovat, jsem prospívala velmi obstojně, od množin po Piercův triadický model znaku.

Největší terno ale beztak byla biologie pro druhý stupeň. Přesněji řečeno část, která pojednávala o biologii člověka a disponovala tak obrázky GE-NI-TÁ-LI-Í. Aby tomu zážitku porozuměly i mladší ročníky – my jsme do tý doby moc prcinek a zvonečků neviděli, protože jsme neměli internety, a kolorovaná kresbička v nás vyvolávala stydlivý nadšení.

Kromě pohlaví se samozřejmě probíraly i takový ty různý humorný úkazy jako spermie, vajíčka, dělohy, žaludy a prostata. Takže chápu, jak nejvíc nabušenou spermií oplodněný vajíčko začne vyvádět, dělit se, vytvářet dutinu a tak dále. Chápu to podobným způsobem jako fakt, že můžu telefonovat bez drátu. Záměrně zmiňuju bez drátu, s drátem je to jednoduchý, to ten hlas prostě projede kabelem a vyleze na druhý straně. To znamená, že to umím technicky popsat, ale pojmout to tak nějak doopravdy je úplně jiná úroveň poznání. S vnímáním svýho těhotenství jsem pořád na úrovni „vidím, že letadlo letí, ale jak ty malý turbíny rozpohybujou něco tak ohromnýho, je stoprocentně nějaký podvod nebo černá magie“.

Dokud to neuvidím na vlastní oči, tak se to neděje.

Lezení, sezení

Minulý rok touhle dobou jsem dosáhla neuvěřitelně skvělýho výsledku v závodě pro praštěný horolezce, který baví přelejzat úplně všechno, co se ve městě namane. Dneska ráno jsem zjistila, že si při sezení na záchodě dosáhnu břichem na stehna. Neustále se posouvat a učit nový dovednosti je základní předpoklad životního úspěchu.

Jak to dělá kočka?

Vyspělost lidstva je příčinou jeho zaostalosti. To mě právě napadlo. Zní to jako citace Blaise Pascala nebo někoho jinýho chytrýho. Bohužel nejsem Pascal ani chytrá jako Pascal, ale zase jsem viděla rodit kočku.

Kočka byla ještě na hranici dětství, když ji vojel ten kocour, co vypadal jako koště. Kočka se začala zvětšovat před očima.

A teď o co mi jde.

Kočka nebyla na šestnácti kontrolách u gynekologa, nečetla miminkovský servery a neměla mobilní aplikaci, která by ji informovala o tom, co se děje s jejím tělem a jestli jsou její koťátka velký jako hrách, burák nebo švestka a jestli už mají drápky. Kočka podle mě absolutně nic neví, kromě toho, že drnká břichem o schody. Pak si pěkně na klid sama pochystá pelech, porodí, překouše, olíže, přiloží a vesele kojí.

No a teď jsem si vzpomněla na tu moji kočku, jak hrdinně a bez keců rodí koťátko za koťátkem, a říkám si, jestli už jsme pro samý skákací balóny, míčky, kterýma si ženský před porodem nafukujou „šachtu“, chemikálie, techniky, všelijaký pomůcky a vymoženosti nepřestaly být schopný vnímat, pozorovat, cítit a rodit. Jdu si zkusit uprdnout, abych si mohla zapnout košili.

Hej rup

Budu věřit vlastní intuici. Intuice mi říká, že mi víc uškodí nespokojenost s pohledem za roh než jedno malý nošení těžkýho předmětu.

Letící plod

Kozy a krávy

Po kouskách, po kouskách!

Kevin v županu

Neví někdo, kde bydlí Kevin Spacey?

Čekání na hormony

Vzpoura kostí

Silový pole

Evoluce, revoluce

Pytlík, pindík, karamela

Torza, bambitky a vykuchaná kachna

Listí a pozitivní myšlení

Analýza situace:

Řešení:

Narozeninová agitace

Renata Pyskatá

Ta má ale zadek!

Štěstí a vykradená kasička

Cvrnkání

Čeho se bát

Uzel na pinďouru

Rajský plyn

Perníčky a deprese

Co se do tebe vejde

Wklady ginekologiczne

Kamenná tvář

Nejsložitější rozhodnutí v životě ženy

Já za to stojím

Poslední prázdniny

Odlitek

Vstřiky a mazanec

Útok křemenem

Reverzní pokrok

Hledám pána s hrablem

O sádle a porodnici

Píchlá guma

Valentýnský zklamání

Dítě v autě

Otoky a škrtidla

Další těhulinka na holení

Jen přijď, ty oceáne temný

Bez vaničky bos

Už? A teď?

Prádlo nefunguje

Pět dní po termínu

Šest dní po termínu

Devět dní po termínu 3:53

Deset dní po termínu

Jedenáct dní po termínu

Porod, nebe, peklo, ráj

Stolice z jedničky

Únos!

Dům plný dvou lidí

Vlasy, zuby, pyžamo

Laktační liga neohrožených

Chybějící komínky

Šifra mistra overala

Někdy to bude lepší

Čúúúúú a tsssss a tým tepláky

Fragment kožního vaku

Láska na patnáct let

Mazáci a jelimani

Neděle, pondělí, prdění

Den chlupů

Docházej triky

Feromony do každé rodiny

K O Z Y

Ohňostroje lásky

Deset minut svobody

Plížením vpřed

Matuška čtyři v jednom

Pramínky života

Turecká pohodička

Role se rolují

Zplodiny na Woodstocku

Diagnóza: frustrace

Opušťák

Kočár a houpat!

Žlábky a ráfky

Ale!

Problémy, který chci mít

Auto, pytel, pysk

Spílání na přání

Svíčkový výkony

Espresso bar

Žlutá versus hnědá

Olympijský holínky

Správně rozmixovaný segedín

Expedice babička

Papamobil pro všechny

Komár, světlo, vedro, bum

Přirozenost feneček

Máte střechu? A mohla bych ji vidět?

Malý dávky, velký potěšení

Podezřelý ticho

Sifl, sopl, ekl

Časovaná bomba

Chci na záchytku!

Co s načatým večerem

Koukej, čuchej, dojímej

Konec tlustých časů

Hnědá kauzalita

Důležitá depeše

Máma má mísu

Dítě dolče gabána

Tvrdá měna

Trochu jiný „match“

Drogy, fet a hormony

To je jenom období

Zuby, pohroma huby

Párty, mejdan, já chci spát

Prso, plena, erotika

Vánoční párky

Spinkám celou noc

Falešný kód

Odebrat a vydržet

Láska nebeská

Odebrat a vydržet i den poté

Kdo je tady rachejtle?

Křižíkova fontána

Účastníci zájezdu

Volno

Vlastňák

Jedno dítě taky dítě

Někdy to přijít muselo

Horkost, chabost, kamenožrout

Láska je láska

Anonymní alkoholik

Nebezpečí světa

Čék musí bét otrlé

A kdy bude druhý?

Konec starých časů

Vysmrkat svůj vlastní nos

Přej si dost dlouho

Zapaluju svíčku a jihnu

Losos spí celou noc

Umamámá papa umamama

Čekání na elfy

Odložený příslib

Blbý dny

Koláč Toma Cruise

Na nudu prací!

Sexuální výchova batolat

Být k sežrání

Černá díra bulváru

Kurz pozitivní psychologie

Záblesky svobody

Pomsta slimáčího boha

Blbý dny – potopa

Erotický sloupek plný metafor

Velbloudí palec

Právě vytřeno

Zlatý pásky a fialový přelivy

Chlupatý návrat

Nějaká ženská, zobáci a mazáci

Lék na bídu světa

Nečekaný nástrahy

Vždycky jsem si přála turbínu

Chlupy a čakry

Nomádi z Mrtníku

Není nomád jako nomád

Zbytková dieta

Vnitřní teplo

Šťastný a veselý

Tajemství veverek

Šetříme

Kráva, prales, pokojovky

Měla ses učit jazyky

Brazilská horečka

Nápadník z rybárny

Druhý narozeniny

Kremace

Ruka nebo noha? Umělá inteligence mlčí

Blíží se konec?

Bobek, želva, štětka

Bagr je král

Botičkový fašistky

Třpytky, zlato, lakovky

Žláza a dva hovnocucy

Měla sis vzít tučňáka

Dej si brufen a dýchej

Veselý emoce a šťastný nový rok

Óda na radost

Nová doba