BOSÉ NOHY

MILOSTNÁ A INTIMNÍ LYRIKA

ČENĚK PEKAŘ

BOSÉ NOHY

po noci plné oživlých světel

prázdnota lože, v tichosti čeká

už je to věkem, či možná betel

k dohadům svádí a poté leká

na tom, ach trvám, to snad vím jistě

včera jsi šeptla, co bude příště

pak jsi se svlékla, spánku čas…

náhle byl zmařen

proto teď civím, zmatený tebou

a bosé nohy, ledově zebou

v prochladlém těle, není už, kdo by topil

vedeš mě domů, v laskavém gestu

nabídneš rámě, otevřeš cestu

pulzuješ v hlubině, život zas

vtéká mi do žil

ABY SKUTEK NEUTEK’

smutno je mi občas z rána

stejně tak i k večeru

na pelesti sedí vrána

prý, ať si to neberu

kráká svoje teskný songy

malý krůček ke skutku

v rytmu srdce znějí bongy

není štěstí bez smutku

někde v dálce nápěv zazní

na smutek, je jeden lék

smutno není v této básni

pojď ke mně a klidně zhasni

aby skutek neutek’

ABY RÁNO ZA TO STÁLO

za pendrek a pokus o lásku

za nic na konci provázku

přiznání mé i tvojí duši

co význam má a ty to tušíš

za všechno, co se neporuší

co pevnost má, prostoru v čase

za pevnost hradu i zrno v klase

a sázku za poslední minci

v kase…

za všechny pavlačové drby

za všechny trpělivé vrby

a rady, které poradily

jak radit, aby neranily

to malé dítě, jež je kdesi

ukryté, v cele tvojí duše

zraněné já, tuše

že jednou ukáže

všechny své běsy...

a při tom stačí, jenom tak málo

aby to stání za něco stálo

ba co by stálo – vříská si v tichu

slova, vyrytá na kalichu

„Vypij mě do dna.

Plním se prázdnem.

Pak lehce zpiti, hříchy své smáznem’“

z kalichu život ubývá v kapkách

ty jsou, jak perly v jinovatkách

malují obrazy, úžasné vize

to, co já vidím, však vypadá cize

to ďábel sám vzal roli světce

křiví nám obraz na konci štětce

a čas i prostor, byť jsou zticha

dolévaj’ víno do kalicha

připíjí si:

„Kurňa, ale… na co?“

„Třeba na prostor?“

„Na ten ale pijeme furt.“

„Co odpuštění?“

„Odpuštění? Hm, a za co?“

„No ... přece, sami sobě“

za pocity, jež cítíme k tobě

a i za ty, co cídíme v sobě

za vzpomínky

poztrácené cestou z kapsy

za touhy nežít z upomínek

jak neohýbat v mládí kmínek

byť tolik pružný zdál se být

až ohnul se, v tom přestal žít

každého rána něco čeká

nový den, po nové noci

však – co když jsme jen

čekající cvoci

„No to snad ne, přece ...“

„ale, kde jsou? - oni“

odešli někam – aniž přišli 

v tichých krocích

houpajíc se v bocích

tam do prostoru v čase

A CO DÁL

ve světle včerejšího rána

do temné noci mizí hejno vran

to jazzman, seděl u piana

a hrál...

ztěžklé měl prsty

však tóny vzplály lehce

když málo je krve, o to víc je ran

ztratíš-li víru, jak ztratil bys své pěšce

vyhrát se nedá

když zbývá ti jen

král…

přitáhli další, Mistři s jejich štětci

myšlenky v texty, já tepu s pokorou

prvý střet s tebou, lásko

jsme oba v jádru světci

co dál?...

žít vzpomínkami

to je život slepce

tichem té noci, zní jenom křídla vran

a slepý jazzman, stále stejně křepce

nám v rytmu na piano

hrál...

ATLASOVO GESTO

raně nahá

světlem ještě

neoděná

v konturách

stínů

skrývá svůj

pel

již tolikrát

setřený

za noci vášně

srpkem měsíce...

toho věčného

šmíráka

a rozsévače šerosvitu...

za dlouhých

bezesných nocí

za úplňku

kdy

být sama se sebou

je k nevydržení...

pak konečně

neodolá

otevře okno

stoupá si

na parapet

krok na římsu

ruce zdvižené

jak by podepírala

nebeskou klenbu...

gesto Atlasovo

opory nebeské báně

jak by se zdálo být

to není

je to gesto žádosti...

srdce, když tluče

v někom pro někoho

dějí se zázraky....

možná dnes...

možná, ale až zítra...

AZORY

vidím své tělo, jak je v klinči

podléháš ráda lásky lynči

držím se zpříma zuby nehty

tak už si odpusť ty své šplechty

pokud chceš po mně

více než jen hoďku

na volné moře, jak vzala bys loďku

tak moje milá, na to peču

běžím, co můžu – neuteču

teď sebou házím v lásce bouři

kdo nekouřil – tak ať jen kouří

kdo doplul někdy na Azory

dává jen ostré do komory

jak náhle přišla – po ní veta

láska je jako cigareta

dým chvíli stoupá, míří vzhůru

k čumilům skrytým, tam na kůru

sednu si v okně na parapet

už nemám sil víc, na kabaret

a nemám chuť plout další bouří

sedím tu v sedmém – rychle kouřím

dým zase stoupá líně vzhůru

a čumilové čumí z kůru

jak popel náhle uvolním se

ač padám dolů, stoupat zřím se

AŽ K VÁM

Víte vy, co je láska?

je vždy oseté pole

věčný to pohyb

nahoře jako dole

vnímaná symetrie

dvou roztoužených chvil

žiju svůj život

jaký jsem snil?

nesnadný úkol

k dělbě sil

jsem ve snu svém?

či v cizím snění?

domněnky domnělé

domněle mění

sny mé

i jeho

její

vaše

a láska?

ta zpropadená, horká

sladká

naše

vaše

to THC v krvi

kýbl haše

lepkavě lepkavá

lepí se kaše...

na srdce

na duši

no vlastně neví se

kam…

jen

v koronách našich

vlna chtění

běží a nese vykoupení

i Vám...

BANG, BANG

zmizela mi moje družka

může za to stará puška

schoval jsem ji na dně skříně

leží si tam vedle tchýně

bang… bang … a ratata

skříň lepší než lopata

bang…bang …a ratata

proč byla tak upjatá

jednoho dne brzy z rána

přiletěla černá vrána

přihopsala přímo ke mně

do hlavy mě klovla jemně

sen mi skončil jedním vrzem

jen koukám po ptáku drzém

se strachem hrnu se k skříni

stojí na svém místě v síni

na dně skříně černá vrána

vidí ve mně svého pána

otočím se zcela zmaten

pažba pušky

v rukou družky

bang… bang… a ratata

„Já, že prý jsem upjatá ?!?“

Bang… Bang… a ratata

Rata…tata….ratatata… ta

BANG!

BEZ BRÝLÍ NESLYŠÍM

já možná se jen pletu

my nejsme o nic více

než pouhé zrnko písku

a zhaslé staré svíce

ty děláš díru v plotě

a chytlas malou třísku

jsi stále mladé kotě

však hlídáš si svou misku

a zbylá vůně mléka

mou bradou dolů

s

t

é

k

á

.

.

. . . . . .

. . .

v poslední pocit jemný

tajemná mysl ženy

hřích dosud nevyřčený…

topím se na dně tůně

já neplechu jen tropil

proto nám láska

.... stůně

bez brýlí slyším život

řve zřetelně a ostře

i když jsem malý pivo

chutná líp

když se prostře

tak barevně a zrale

mi zní teď lidské hlasy

část bude s námi stále

byť šednou naše vlasy

já v naivní své víře

BEZ ODVAHY SE PONOŘIT

BLUDNÉ TOUHY

CO KDYŽ NE

BONMOTY

A CO JSI TY

CO KDYŽ SE MI JEN ZDÁŠ?

CO SI TAK HOLKA DÁT KUSKUS

CO ZA NEHET SE VEJDE

DIALOGY ZTRACENÉ V PŘEKLADU

DKK

CO VLASTNĚ NEJSI

DO VŠECH OCEÁNŮ

DUHA NA KONCI DEŠTĚ

ENIGMA 2024

FRAGMENTY

FULL HOUSE

GEOMETRIE ŽIVOTA

GALERIE

HVĚZDA NA DLANI

ČEKÁNÍ NA POLOJASNO

CHYCEN (I/Í) DO SÍTĚ

CHVĚNÍ ČASU

INTROSPEKCE S BUFO - I

INTROSPEKCE S BUFO - II

JAKO RYBA V KLECI

JEN ŽÁDNÉ POTÍŽE

JANTAROVÝ SVĚT

JEJÍ SVĚT

JEDNOU TO POCHOPÍŠ

JE MI TO VÁŽNĚ PUTNA

KOHO, ŽE TO VINA

KONEČNĚ JASNO

KRESBY NA PLANINÁCH

KRAHUJCI

KÝVACÍ PES

LAMPIONOVÝ PRŮVOD

LÍTO JE MI

MALOVANÉ POVLAKY

MALUJI NA ZDI

MEZI PSEM A VLKEM

MIKE's PLACE BAR

NA DRUHÉ STRANĚ TMY

MINCE PRO ANDĚLÍČKA

NAD ŠÁLKEM KAKAA

NA VŠECH CESTÁCH

OBÁLKA VÍRY

NĚKDO TU SE MNOU JE

OČI MEDVĚDA

OBČAS JSEM RÁD

ON / OFF

O VÍNĚ, KNIHÁCH, CIZINCÍCH A ….

OHEŇ PRO PYROMANY

OPUŠTĚNÝ V RÁJI

PAN VODOMĚRKA

PARAPET RIVER

OSTRUŽINA

PIANINO V KAPSE

PRO EX

PAVLAČOVÁ DRAMATA

PODPIS LHÁŘE

D KUDLANKY NÁBOŽNÉ

REPETE

ROZPOMNĚNKY

SAMI SOBĚ

S CHUTÍ SKOŘICE

SILUETY NA PAVLAČÍCH

SLZY ORIGAMI

SUCHÉ KRÁTKÉ „KŘUP“ – VER.1

TERRA INCOGNITA

TOULÁM SE NOČNÍ ULICÍ

TEN NEJRYCHLEJŠÍ Z NÁS

TISÍCERÉ DÍKY

URAGÁN ELLA

VRATNÉ DOTEKY

V PRACHU CEST

ZLOMENÝ V PŮLI

ÚHOŘI II.

ZBLOUDILÁ SLZA

V NOCI PLNÉ NÁZNAKŮ

ZA NOCI MOTÝLŮ

ÚHOŘI

ZADNÍ VRÁTKA

VYSAJ MĚ

ZNOVA A PO STÝ

ZÁVĚREČNÉ ZAMYŠLENÍ

Copyright