Některá jména osob a některé okolnosti byly pozměněny

z důvodu ochrany soukromí.

Text © Daniela Špinar, 2025

Cover Photo © Alžběta Jungrová, 2025

Photos © Alžběta Jungrová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0531-1

Věnováno mému otci

Předmluva

Pokud se bude kdokoli v budoucnu věnovat českému divadlu v první čtvrtině jedenadvacátého století, nevyhne se jménu režisérky Daniely Špinar. Není to lichotka určená pro oslavnou předmluvu, je to fakt. Daniela během své dosavadní kariéry obdržela téměř všechna domácí oborová ocenění a dosáhla nejvyšších profesních met. Získala Cenu Josefa Balvína, kterou uděluje Pražský divadelní festival německého jazyka: bylo to za stěžejní inscenaci Büchnerova Vojcka v Divadle na Vinohradech. Za tutéž inscenaci získala i Cenu Alfréda Radoka. Na svém kontě má i ocenění další, ale pokud vím, k tomuto typu hodnocení umělecké práce se staví se (sebe)ironií sobě vlastní.

Upozornila na sebe hned během školy, na pražské DAMU totiž absolvovala herectví a teprve pak režii. Výrazné, stylizované gesto, jednoznačný rukopis, jevištní odvaha, to všechno z ní udělalo žádanou tvůrkyni, a tak začala okamžitě pracovat v oblastních i pražských divadlech. Dostala se do mnoha prostorů a všude tvořila výrazné, divácky úspěšné inscenace. Nebylo divu, že přišla režijní nabídka z Národního divadla, nejprve na komorní scénu Divadla Kolowrat, které dnes již do rodiny budov ND nepatří, později do Stavovského divadla a konečně do historické budovy ND. Do „zlaté kapličky“, což je označení, které se snad jinak než v uvozovkách použít nedá.

Zlatý pel s sebou přinesla i nabídka další, pro Danielin umělecký i lidský vývoj naprosto klíčová: nabídka angažmá právě v Činohře Národního divadla. Angažmá znamená mimo jiné trvalou práci pro soubor a promýšlení uměleckého programu, zásadní zodpovědnost však tvůrce získává, když přebere vedení dané instituce. V roce 2014 byla Daniela vyzvána, aby se zúčastnila uzavřeného výběrového řízení na uměleckou ředitelku Činohry Národního divadla, naší nejprestižnější a zároveň nejsložitější divadelní instituce.

Nabídku přijala – a tady se její příběh začíná týkat i mě, v Činohře jsem v té době začala pracovat jako dramaturgyně. Potkaly jsme se tu a spřátelily. Vlastně by se na podobu našeho vztahu nejlíp hodil výraz spřáhly jsme se. Vytvořily jsme dvouhlavé spřežení, v divadle jsme byly spolu, vedle sebe, protože jsme začaly připravovat koncept do konkurzu. Daniela na sklonku roku 2014 vyhrála. Mluvilo se hodně o tom, jak moc mladá umělkyně v čele Činohry ND stane, ale byl to planý poplach: žádný významnější umělecký ředitel nebyl o moc starší. Nejvíc síly a tahu na branku měli tvůrci v polovině čtvrté dekády svého života. A tehdy poprvé se divadelní režisérka dostala na první stránku bulvárních deníků – radikální změna programu přinesla i změny v nedotknutelném souboru, a odchod zejména některých herců bulvár zajímal mocně.

Danielina éra v ND znamenala výrazné období, během něhož se z Činohry stala scéna s odvážnou uměleckou tváří, ale taky scéna velmi aktivní a na domácím divadelním poli rozpoznatelná. Jako šéfka se Daniela vždycky obklopovala lidmi, které považovala za schopné, a na rozdíl od mnoha jiných lidí ve vedení nikdy na nikoho nežárlila a všem přála úspěch. I proto mohli v Činohře pracovat nadprůměrní režiséři a režisérky, i díky tomu v ND vzniklo ovzduší, v němž se dařilo divadelní tvorbě. Z Danielina života se vytratila oficiální ocenění, jak už se to tak někdy stává, ale dostal se do něj třeba respekt studentů a studentek DAMU a mladé generace vůbec a taky části zahraniční komunity.

Byla jsem u toho, když jsme se pokoušeli zvládat koronavirovou pandemii, když se hledaly cesty, jak pomoci českému divadlu, jak z ND udělat ochrannou instituci pro ostatní, menší kolegy. Snažili jsme se společně zjistit, co to znamená pracovat v Národním divadle, co vlastně dnes znamená pojem „národní“, a to i přesto, že jsme to tak vůbec neplánovali.

Daniela o sobě tvrdívala, že není politická – přitom jsem se málokdy setkala s tvůrkyní tak výrazně společensky exponovanou. Svým působením v komunitě dokázala, že o umění jde sice v první řadě, ale jde i o to, zůstat čestnou, integrální osobností. Koronavirus dozníval a uměleckým světem zatřásla kauza Ne!musíš to vydržet. Protestní performance studentů a studentek DAMU na počátku léta 2021 otevřela řadu otázek týkajících se temných okamžiků naší společné alma mater: ponižování, obtěžování, šikany. Pro nás v Činohře to bylo zvlášť bolestivé – vedoucí tehdy nejvíce propírané katedry byl zároveň ředitelem ND. Z protestu na jedné straně a z práce v ND na straně druhé se staly nepříjemné kleště, Daniela to označovala jako zásadní střet zájmů, a rozhodla se nenechat se rozdrtit. Projevila se tehdy „političtěji“ než kdokoli jiný, silným gestem studentskou iniciativu podpořila a ohlásila předčasné ukončení mandátu v pozici umělecké ředitelky Činohry ND, která pro ni v dané chvíli byla nesnesitelná hlavně lidsky. Spustilo se odchodové peklo, ale stala se ještě jedna věc – a díky ní držíte v ruce tuhle knihu. Daniela se opět dostala na titulní stránky bulváru a opět byla politická. Na podzim roku 2021 udělala coming-out: vyoutovala se jako trans žena. Tak taky začal příběh Daniely Špinar, kterou poznáte na následujících stránkách.

Oficiální divadelní ovace sbíralo její bývalé, „mužské“ já – Daniel, nicméně v dějinách divadla zůstane pod svým „pravým“, ženským jménem, protože jako Daniela je nejen tvůrkyní, ale také zásadní společenskou osobností. Držíte v rukou deník trans ženy, která dala všanc svou uměleckou pověst, aby dostála své osobní pravdivosti. Znám Danielu jako člověka přímého, upřímného, otevřeného – v tomto ohledu umí být nemilosrdná. Přímost je ovšem vlastnost, s níž přistupuje i sama k sobě a s níž – v tomto případě – předstupuje před své čtenářky a čtenáře. Snad pro vás bude její text stejně inspirativní, jako jsou její inscenace inspirativní a silné pro divadelní publikum už víc než dvacet let.

Marta Ljubková

COMING-OUT

30. 8. 2021

„Ahoj, myslím, že bych potřeboval psychoterapii! Myslíš, že bys mi mohla někoho doporučit?“

Tohle jsem napsal do messengeru na FCB svý dávný známý Lucii L., která se živí jako psychoterapeutka. Ještě před půl rokem by mě ani ve snu nenapadlo, že budu chtít navštívit terapeuta a rozebírat s ním svůj život. Jsem z generace „musíš si poradit sám!“. Tentokrát ale bylo jasný, že už nemůžu dál a potřebuju pomoc. Jakoukoli.

Situace s ředitelem Burošem a celou iniciativou NEMUSISTOVYDRZET vyeskalovala do rozměrů, na který může mít žaludek jenom největší cynik. A mediální přestřelka, kde on vítězí svým ledovým profesionálním klidem, zatímco já působím emotivně, rozháraně, a tím pádem nevěrohodně, mě neuvěřitelně vyčerpala. Musím se z toho nějak dostat. Zachránit se. Nebo shořím!

„Určitě! Právě jsem viděla to video, je vidět, že tě to sebralo. Chtěl bys muže, nebo ženu?“

„ŽENU!“ napsal jsem nazpět. Okamžitě. Ani nevím proč.

„A jak to vše zvládáš?“ zajímala se.

„Pohybuju se mezi euforií a peklem. Dost brečím. Snažím se dostat ke svý podstatě. Jsem uvnitř někdo úplně jinej. Je to celkově velká zátěž. Už nemůžu dál!“

Okamžitě jak jsem to napsal, se mi nepopsatelně ulevilo. Jako by pomalu začala vyjíždět nahoru železná opona, na kterou jsem se šest let díval v ND. Hned odepsala:

„Je náročný být v tak exponovaný pozici. Tlak atd. Nejlíp vycestovat, dokud to jde. Někam, kde je člověk noname. Potkat se sám se sebou.“

„To budu moct udělat až za rok.“

„Tak aspoň týden, víkend…“

„Neumím odpočívat!“

„Zkusím ti někoho najít.“

„Připadám si strašně zašpuntovaně, zabarikádovaně. Musím víc řešit sebe!“

„Jasný! Je super mít tu příležitost se prohloubit víc k pravdě. Jít k podstatě. Je to náročný. Ale stojí to za to!“

6. 9. 2021

Paní psychoterapeutka Věra je milá, křehká usměvavá žena a já se s ní cítím v bezpečí. Už po prvních minutách. Největší paradox je, že má ordinaci přímo v Anenským areálu, kde sídlí „velitelství“ Činohry Národního divadla. A tak přebíhám ze svý kanceláře přes náměstíčko, podlezu závoru (vždycky si zapomenu kartičku zaměstnance), zapluju do vedlejšího baráku, po schodech potažených linem z osmdesátých nahoru a proběhnu dlouhou chodbičkou z umakartu. Pak se otevřou dveře a vejdu do vystlanýho hnízdečka, teplý útulný nory. Z bitevního pole přímo do lázní! Připadám si jak špion v akčním filmu. Ale už se nebojím, nejtěžší je udělat první krok – objednat se a přijít. A to jsem zvládnul.

Hned se dozvídám, že paní Věra dělá intuitivní psychoterapii a že kromě jinýho vychází ze snů. Takže jsem rovnou dostal první domácí úkol: psát si svý sny.

14. 9. 2021

Včera první čtená mý poslední režie v Národním. Hrubín: Kráska a zvíře. Nádherná pohádka o proměně zvířete v člověka a nedospělý dívky v ženu. Nádherně napsáno. A my jsme to nádherně vymysleli. To si samozřejmě nemyslí herec František N., kterej prudil už na první zkoušce (ostatně jako vždy). Svěřil se nám s neochvějným pocitem, že koncepce nepasuje na Hrubína (místo chaloupky a lesa jsme zvolili prostředí cirkusu) a škrtli jsme nejlepší postavy – ženichy (nejtrapnější humor na světě).

Herec David P., kterej hraje Zvíře, dostal kvůli Františkovi solidní záchvat, až jsem se ho jal krotit. Ti konzervativní staříci jsou tak únavný! Ale stále se nějak necejtěj na „noblesní důchod“.

O cigárpauze jsem byl z toho drobnýho konfliktu trochu přešlejší, než by bylo zdrávo. Zachránila mě herečka Jana P., ta sice taky ještě není v důchodu, ale noblesní roz-
hodně je:

„Já vždycky když takhle vidím Františka, jak zase něco říká, tak si vzpomenu na to, jak jsme jednou měli nějaký večírek, a víte, Dane, jak se říká ‚hodit šavli‘? Tak František takhle seděl v tom svém obleku, měl nějaké vznešené řeči a pak se otočil a hodil přes celý pokoj šílenou šavli.“

V tu chvíli jsem ji měl ještě raději, což už snad ani víc nešlo.

Zatím jsem si nezapsal žádnej sen. Nic. A to i přesto, že v noci pokaždý procestuju celej svět a propadnu se do tolika dimenzí. Ráno – hned jak zařinčí budík, nepamatuju si nic. Absolutně nic. Jsem na sebe naštvanej! Už to zkouším aktivně víc jak tejden, a ještě jsem si nedokázal zapsat jedinej. Možná to bude tím ostrým nárazem zvuku budíku. Leknu se a všechno je pryč. Měl bych asi změnit melodii na něco míň nesnesitelnýho.

20. 9. 2021

Pořád se zdám paní terapeutce Věře trochu ztuhlej, v bojový náladě, a pořád mi říká, abych s „vaničkou nevylil i dítě“. Nevím, co přesně to znamená, ale intuitivně cejtím, že má pravdu.

Na dnešní terapii jsem se poprvý zhroutil. Paní Věra se mě několik minut snažila zrelaxovat a řekla mi, ať si představím jakejkoli strom, přijdu k němu a popíšu ho. Viděl jsem pustej, suchej strom uprostřed velký prázdný louky.

„A je opravdu suchý?“

„Ano.“

„Zkuste udělat něco, aby se zazelenal.“

„Nevím co.“

„Jen se na něj díváte?“

„Ano. Zkusím na něj vylézt.“

„Co vidíte teď?“

„Dívám se z větví.“

„Co vidíte?“

„Louku, je veliká, rozlehlá. A ostatní stromy jsou daleko.“

„Co byste chtěl udělat teď?“

„Slezu dolů a ten strom pokácím.“

„Proč?“

„Chtěl bych z něho udělat kůlnu.“

„Proč?“

„Abych to dřevo nějak zužitkoval.“

„Jste tam sám?“

„Ano.“

Asi deset minut se snažila navodit mi příjemnější pocit:

„Co by se muselo stát, abyste ten strom zachránil? Aby zase ožil? Použijte svoji fantazii.“

Cejtil jsem, že se mi do žádnýho oživování nechce. Zuby nehty jsem se bránil. Bylo mi to nepříjemný a bylo mi trapně.

„A co kdyby přišel zahradník? Zkuste si představit zahradníka a chvilku s ním ten strom oživujte. Dejte si na čas.“

Po několika minutách se mě zeptala:

„Tak co jste dělal?“

Začal jsem se kroutit a zčervenal jsem:

„Měl jsem s ním sex. Byl statnej, chlupatej, dominantní, a tak jsme se svlíkli a vyspali jsme se spolu.“

„Jaký ten sex byl?“

Z očí mi začaly téct slzy:

„Byl divokej, krásnej, zvířecí, vystřídali jsme všechny možný polohy.“

Paní Věra se na mě empaticky dívala a chvíli mlčela. Potom se mě zeptala:

„Jak se cítíte?“

Utřel jsem si oči, zhluboka se nadechl, vydechl a po chvíli mlčení jsem jí odpověděl:

„Cejtím hroznej STUD.“

23. 9. 2021

Dostal jsem další úkol: napsat fiktivní dopis svýmu nadřízenýmu Burošovi. Vůbec se mi do toho nechce. Pořád cejtím hnus a vztek, a snažím se svoje myšlenky na něj maximálně eliminovat. Ale stejně mi to není nic platný. Mám jeho toxickýho chování za těch skoro dvacet let, co ho znám, plnou hlavu! Ale vzhledem k tomu, že se mi stále nedaří vzpomenout si na jedinej sen, vrhám se do toho. A navíc – úkol je úkol! Snad se mi pak trochu uleví.

Dopis je samozřejmě nepublikovatelnej, ale ulevilo se mi fakt hodně!

Paní Věra, když si ho přečetla, řekla:

„Je zajímavé, že o vás tam je jen jedna jediná věta.“

A tím tuto kapitolu uzavřela.

Taky jednou jedinou větou.

24. 9. 2021

Pořád se mi hlavou honěj otázky, který mi paní Věra rafinovaně a opakovaně na našich psychoterapiích pokládá:

PROČ SE CHOVÁTE, JAK SE CHOVÁTE, A ČEHO TÍM CHCETE DOSÁHNOUT?

PROČ CÍTÍTE STUD PŘI POMYŠLENÍ NA SEX?

PROČ MUSÍTE POŘÁD ZACHRAŇOVAT CELÝ SVĚT?

PROČ VŽDYCKY VYLÉVÁTE S VANIČKOU I DÍTĚ?

PROČ SI MYSLÍTE, ŽE ZA VŠECHNO SE PAK MUSÍ ZAPLATIT?

PROČ JSTE TAK PŘÍSNÝ NA OSTATNÍ?

PROČ JSTE TAK PŘÍSNÝ NA SEBE?

A pak se mě na posledním sezení zeptala:

„Po čem v životě nejvíc toužíte?“

Skutečně jsem se hluboce zamyslel. Tak banální otázka! A přitom tak nesnesitelně konkrétní!

Navalilo se mi a trochu jsem se u toho rozbrečel:

„Strašně bych si přál… dítě.“

„Zajímavé,“ řekla paní Věra po chvíli. „Tohle říkají většinou ženy.“

30. 9. 2021

Cítím, že se ve mně něco vaří! Bublám! Vibruje mi celý tělo. Mozek všechny podněty důkladně, ale zrychleně zpracovává. Zabejvám se sám sebou, což jsem celej život radši nedělal. Odbýval jsem se. Ze strachu. Před čím? Před čím jsem se schovával? Opravdu jsem se nechtěl setkat se sebou samým? Utíkal jsem do umění a tím jsem si všechno kompenzoval? Ale na CO mám přijít? A mám se toho BÁT?

1. 10. 2021

Všechno se stane v jedný jediný vteřině. ROZBŘESK! BLESK Z ČISTÝHO NEBE! Jdu jako každej pátek do práce na individuální lekci francouzštiny, která začíná v půl devátý. Procházím se kvapným krokem Letenskýma sadama, který jsou takhle po ránu skutečně nádherný. Cejtím obrovskej vděk a štěstí, že můžu chodit už šest let do práce právě touhle cestou. Za půl hodinky rychlý chůze jsem na Anenským náměstí
jako na koni. Sluneční paprsky se prodíraj skrz mohutný větve stromů a já si frajersky vykračuju ve svejch dámskejch slunečních brejlích značky Dior. Míjím několik ran-
ních běžců, potkám pár pejskařů a zařadím se za páreček milenců, držících se za ruku. Dívám se na ně se zalíbením. Jak si vykračujou! Voyeursky je pozoruju a taky trochu žárlím. Přirozeně, kdy jsem něco takovýho zažil sám – procházet se s milým mezi stromy ruku v ruce za tak nádhernýho ranního počasí? Dívám se na tu dívku, na její vlasy, kabátek, šálu, podpatky. Cítím její květinovej parfém. Proč jsem tak na-
měkko?

A najednou mě to napadne:

TY BYS CHTĚL BEJT TOU ŽENOU, VIĎ?

Udeří to na mě tak prudce, zničehonic. Tak artikulovaně! Zásah shůry! A přesně v tu chvíli se rozbrečím. Nekontrolovatelně.

Co se to proboha se mnou děje?! Špinare, dej se laskavě dohromady! To bude zase materiál pro paní Věru!

Přidávám do kroku a dvojici předejdu. Vytahuju kapesník a zaháním slzy, který mi zmateně tečou do pusy. Dlouho se mi je nedaří zkrotit. Na Čechově mostě už v panice utíkám. Nevím před čím – asi před sebou samým.

Dorazím ke dveřím svý kanceláře, kde budu muset nasadit masku a konverzovat – pokud možno co nejplynněji – ve francouzským jazyce. Obličej mám už plně pod kontrolou. Co se mi ale nedaří zkrotit, je ona myšlenka, pocit, otázka:

TY BYS CHTĚL BEJT ŽENOU, VIĎ?

Od tohohle momentu nebudu mít klid.

PANDOŘINA SKŘÍŇKA SE OTEVŘELA!

2. 10. 2021

Mám sobotní oprašovací zkoušku Manon Lescaut v Kapličce. Snažím se příliš neukazovat, jak rozrušenej a zmatenej jsem. A taky nevyspalej! Hlavu nešlo vypnout, pořád narážela na to jedno. Jsem vyčerpanej.

Zalezu do devátý řady, tam, kde jako režisér rád sedávám, a dívám se na herce, jak si přehrávaj inscenaci, kterou jsem nazkoušel před šesti lety – když jsem nastupoval do pozice uměleckýho šéfa ND. Najednou ji vidím jinejma očima. Všechno, co jsem tehdy vykládal abstraktně, teď vidím ve zcela jasnejch konturách. Muž a žena. Komunikace a psychologie jejich vzájemnýho vztahu mi tehdy přišly až banálně pochopitelný. Teď mám pocit, že jsem tomuhle křehkýmu tématu přestal rozumět. A dojímá mě úplně všechno. Nebo se mi to jenom zdá? Snažím se v sobě tyhle myšlenky zahánět. Marně.

Po hodině a půl volám svý kámošce Niki V., jestli bych se mohl zastavit. Niki je lesbická žena, která se narodila jako muž. Prodělala tranzici i finální operaci. Třeba mi vysvětlí, že je to celý nesmysl. Možná jsem jenom fakt na dně a příliš dlouho jsem v tom macho manažerským prostředí potlačoval svoji ženskou stránku. A ta teď buší na poplach.

3. 10. 2021

Tak jsem si s Niki úžasně popovídal. Byla tam i její přítelkyně Jarča. Ony dvě jsou první, před kterejma jsem to vyslovil nahlas. Nesměle, ale nahlas:

„ASI SE CÍTÍM JAKO ŽENA. A NEVÍM SI S TÍM RADY.“

Nejdřív byly samozřejmě trochu v šoku. Položily mi pár zásadních otázek a pak Niki začala vyprávět svůj příběh. Svoji cestu tranzicí. Dopodrobna. Ne že bych se o nějaký věci ohledně jejího procesu přeměny nezajímal dřív, ale uvědomil jsem si, že jsem se toho zároveň trochu bál. Vyptávat se na detaily, pocity, emoční rollercoastery. Teď už asi vím proč.

Strávili jsme spolu několik hodin, ze kterejch, kromě několika praktickejch rad („nespěchej na sebe“) a hřejivejch pocitů („mám tě ráda a pomůžu ti, nejsi na to sám“), jsem si odnesl především tyhle tři myšlenky, se kterýma jsem se hned plně ztotožnil:

„BYLO TO, JAKO BY SE PROTRHLA HRÁZ.“

„OD TOHO UVĚDOMĚNÍ JSEM SE NA SEBE DÍVALA JINÝMA OČIMA.“

A pak:

„NA TAKOVOU OPERACI BY ŽÁDNÝ MUŽ NEŠEL – NIKDY!“

7. 10. 2021

Dneska jsem to už nějak nemohl vydržet. Byl to fyzickej pocit. A tak jsem zaplul do drogérie a tam jsem si v totální euforii koupil dva laky na nehty (černej a stříbrnej flitrovanej), odlakovač, pilník a vatičku. Připadal jsem si jak teenager, kterej si jde poprvý koupit kondomy. Potají jsem se vplížil do svý kanceláře, tak aby to moje sekretářka neviděla, a všechno si pečlivě vyložil na stůl. Koukal jsem na celý to „nádobíčko“ dobrou hodinu. Nejistej. Zmatenej. Co to vlastně dělám?

Vzpomněl jsem si, kdy jsem měl poprvý (a naposledy) nalakovaný nehty. Bylo mi tak deset let a moje sestřenice se ten den vdávala. Svatby jsem vždycky hodně prožíval, hlavně co bude mít nevěsta na sobě! Potají jsem si předtím doma v koupelně nalakoval nehty máminým bezbarvým lakem a v domnění, že nikdo nic nepozná, jsem s rodinou vyrazil autem vstříc tomu magickýmu a vzrušujícímu obřadu. Pamatuju si, že jsem se cítil výjimečně. A měl jsem tajemství.

Na svatební hostině jsme se po formalitách a jídle scukli všichni bratranci a sestřenice u jednoho stolu a pluli jsme nenucenou konverzací. Najednou sestřenice nevěsta jemně uchopila moji dlaň a poukázala na třpytící se konečky prstů:

„Ty sis nalakoval nehty?“

Nastalo trapný ticho a mě polil studenej pot:

„Jenom jsem to zkoušel.“

Pár mejch bratranců se rozesmálo. Brácha taky. A tak jsem chvatně doplnil:

„Ale moc mě to nebaví.“

„Sluší ti to,“ řekla.

Teď samozřejmě zkusím nejdřív černej lak, je mnohem víc neutrální, a budu-li vyrušen, vymluvím se na to, že je to teď trendy. Však se podívejte na Harryho Stylese, jak mu to sluší!

Během samotnýho lakování cejtím nevýslovnej pocit štěstí – tak málo člověku stačí k radosti! A kupodivu to vůbec nedopadlo špatně, odlakovač jsem musel použít jen na dva pravý nehty!

Procházím se teď chodbou a celým officem a snažím se, aby si toho někdo všimnul. Marně! A tak zapluju do pracovny naší tajemnice Karolíny N. a mávám před ní ostentativně čerstvě nalakovanýma nehtama.

„To je super,“ zareagovala. „To bys měl nosit.“

Jenom tak, jako by se nechumelilo!

Samozřejmě jsem musel zkusit i ten druhej, pokud možno ihned. Takže: odlakovat, umejt a jdeme na stříbrný třpytky!

Večer se objevím v Cafe Q (v queer friendly bárku, kde jsem jako doma). Barman Pája, kterýmu neujde zásadně nikdy nic, si prohlíží moje ruce.

„Nová móda?“

„Jo, zkouším Harryho Stylese!“

A vytáhnu lak na dřevěný prkno masivního baru:

„Chcete se někdo taky obsloužit?“

A pak se prostě opiju! Radostí. Nervozitou. Rozrušením.

A hned se to začíná malinko zvrtávat: objevujou se moji starý známí, kamarádi z mokrý čtvrti, lehce si mě dobíraj. A tak je hecuju, ať si nehty nalakujou taky. Bude sranda! PARTNERS IN CRIME!

Potom se k nám ještě přifaří takovej zmatenej, nepravděpodobnej hetero pár, co nejspíš zabloudil na poslední skleničku: přiopilá třicítka – umělkyně se značně opilým dvacátníkem – studentem politologie. Potkali se prej ten večer a maj takový zmatený rande, který skončilo v buzinci. Ona ho všemožně svádí, trochu marně, on jí stále vysvětluje, že je vlastně bisexuál. Aby následně začal nepokrytě balit mýho mnohem mladšího a mnohem pohlednějšího kámoše, kterej si mezitím aplikoval druhou vrstvu stříbrnýho třpyti-
výho laku.

A tak se tam ten páreček takhle divně přetahuje, ze strany tý ženy už probíhá lehká žárlivá scéna. Takže po chvíli otevírá lak a z celý tý frustrace začíná lakovat nehty nejenom sobě, ale i značně podnapilýmu objektu svý touhy. Nakonec se všichni vítězoslavně profotíme a následně spočítáme, že je to suma sumárum devadesát nalakovanejch nehtů!

A barman Pája mi pak ještě tejden spílal, že ty třpytky nemůže dostat z toho dřevěnýho baru pryč!

8. 10. 2021

S trans kámoškou Niki jsem v dennodenním spojení:

„Jak je?“

„Brečím každý ráno cestou do práce.“

„Uff!“

„Nevím, co se to se mnou děje. Myslím na to 24/7. Je to jako ohňostroj v hlavě!“

„Nemám napsat sexuoložce Hance F.? Třeba by tě vzala.“

„Je na ni strašně dlouhá čekačka. I půl roku. Nevím, jestli se do tý doby nezblázním.“

„Zkusím to, možná si na tebe udělá čas dřív. Zavolám jí.“

„Děkuju! Děkuju, jsi zlatá!“

„Vím, jak ti je. Všechno bude dobrý, neboj!“

9. 10. 2021

Na tejden přijíždí můj dlouholetej kámoš Kája, kterej se natrvalo usídlil v Itálii. Moc mi chybí, ale vím, že je mu tam líp. Hodí se tam se svojí náturou a temperamentem mnohem víc než sem, do chladnýho, opatrnýho a muzeálního Česka. Rozhodneme se, že páteční večer strávíme na Bukanýru, takovým obskurním parníčku, kde zrovna hraje náš oblíbenej DJ Lumír na střídačku s barmanem z Q Pájou. Starej dobrej deep house, starý dobrý časy! Bože, kdy jsem byl naposledy tancovat? Tak před dvěma lety? To ještě nebyl
covid.

Nevím, co si vzít na sebe! Přehrabuju se šatníkem a zjišťuju, že nemám nic, co by mi vyhovovalo. Když tak pod dojmem posledních tejdnů přemejšlím o tom, jak se vlastně oblíkám, je mi znova do breku: jakmile jsem nastoupil do úřadu uměleckýho šéfa ND, začal jsem nosit obleky. Cejtil jsem se v tom dobře (obleky přece slušej každýmu chlapovi – je to uniforma) a nemusel jsem nad tím tak moc přemejšlet. Navíc jsem si díky tomu zjednával větší respekt.

Po třech letech urputnýho žehlení košil a vázání kravat jsem pak totálně střihl do naprostýho extrému a přešel k pohodlí, takže: sportovní boty, mikiny s kapucí, vytahaný trička a džíny. Jak je možný, že já, celoživotní milovník červenejch koberců a znalec všech módních návrhářů „Paříž –
Milán – New York“, se vlastně neumím pořádně oblíkat a lítám takhle ve stylu ode zdi ke zdi? Před nedávnem jsem si dokonce pořídil šperkovnici a po pár nákupech řetízků a náušnic jsem všechno zase rychle skrečoval, protože to asi přece není pro mě, ne?

Dívám se bezradně na kupu oblečení vyházenou na mý posteli (šedivá, samá šedivá, tu a tam černá a bílá) a najednou to vidím tak zřetelně! Špinare, vždyť ty se oblíkáš jak lesba, která se potřebuje zakuklit, obalit, protože neví, co se sebou samou!

Na sraz dorazím v černejch džínách, bílý košili a semišovejch perkách (hetero klišé style), a jakmile vidím Káju, hned začnu svojí volby litovat. Je oblečenej v eňo-ňuňo stylu: nádhernej barevnej kabát, šála jak od Marie Callas, vyčesaná patka, výstřední náušnice a líčení jak z tutoriálu nějaký hvězdy z beauty komunity. Připadám si tak obyčejně a nudně. Jak trapnej depešák, ale bez růže a černejch linek na očích. Stydím se!

Jdeme na večeři do luxusní restaurace (z provinilosti zaplatím) a pak se odebereme tancovat. Je tam hodně známejch
tváří, aby ne – deep house je už tak trochu oldies a je potřeba takový párty speciálně vyhledávat. Je jich jako šafránu.

Házím do sebe panáky havany s colou (abych se konečně uvolnil) a trochu se pohupuju na tanečním parketu. Cejtím, jak mi to oblečení vůbec neladí s náladou, a tak se přemáhám o to víc. Předstírám muže. Tancuju jak pod elektrickým proudem a házím očima po mužích okolo. Asi po hodině se ke mně Kája nakloní a pošeptá mi do ucha:

„Jsi nějakej ztuhlej, uvolni se. Nemám ti skočit pro drink?“

Tancuju ještě víc, vlním se v bocích, přešlapuju, ale rozhodně tak jako maskulinně, nechci působit jako vykroucená buzna přece!

Pak najednou ucejtím ruce na svejch zádech, otočím se a hele: je to týpek, kterýho jsem před dvěma lety balil na tinderu. Nejenom že je to nádhernej kluk (vlastně fyzicky úplně můj typ), ale ještě, aspoň jak si vzpomínám, jsme si komunikačně neuvěřitelně rozuměli. Dělal taky do umění a po sáhodlouhým psaní jsme absolvovali i několik povedenejch rande. Bohužel to nedopadlo, protože jsme se potkali v období, kdy jsem dělal „průzkum“ pro svůj divadelní projekt HOMO 40, a tak jsem byl právě v tomhle období značně aktivní na seznamovací (rozuměj sex) aplikaci Grindr. A on s tím měl, jakožto slušně vychovanej chlapec, problém.

Teď to ale vypadá, že je dost přiopilej, ve skvělý, až euforický náladě. A že o mě dost stojí. Začali jsme spolu teda tančit a postupně se to trochu zvrhávalo: osahávání, tělo na tělo, kopulační pohyby do rytmu. A tak jsem si řekl:

„Dobře, Špinare! Třeba se mýlíš, třeba nejsi žena! Vesmír ti posílá zrovna teď tohohle kluka, abys poznal, kdo opravdu jsi! JSI KANEC!“

Po asi hodinovým tanci, kdy mi už stálo absolutně všechno, jsem zavolal taxíka a rozjeli jsme se bez řečí ke mně domů.

Svlékl se a já poprvé viděl jeho krásný tělo. Začal jsem se ho dotýkat, mazlili jsme se a líbali. Bylo mi krásně. A pak se to stalo: lehl si na břicho a vyšpulil na mě zadek. Bylo to jak rána kyjem po hlavě.

VYMĚKL JSEM. JE KONEC. TOHLE JE TVŮJ POSLEDNÍ A MIMOŘÁDNĚ TRAPNEJ POKUS O TO, PŘEDSTÍRAT, ŽE JSI NĚKDO JINEJ, NEŽ JSI. ANI DEPEŠÁCKÁ MÓDA UŽ TĚ NEZACHRÁNÍ!

Jsem zmatenej a NENÍ TO KRÁSNÝ! JE TO STRAŠNĚ TRAPNÝ, SMUTNÝ, DĚSIVÝ, ZOUFALÝ! Okamžitě mi klesnul, klečel jsem před jeho vyšpuleným pozadím a blekotal něco o tom, že jsem moc opilej a že bych stejně musel použít kondom, a to mi hned klesá. Takže promiň.

Trapný, trapný, trapný!

Ráno se probudím, on leží pořád vedle mě. Jako důkaz mýho totálního selhání (nejen sexuálního, ale životního). Potichu se oblíkám a jako zloděj se vykrádám z vlastního bytu. Je mi těžko. Procházím se Letnou a brečím jako želva.

JE KONEC!

Ještě zapínám mobil a napíšu:

„Musel jsem jít. Až budeš odcházet, jenom zabouchni. Díky za vše, bylo hezký tě zase vidět.“

Po třech hodinách mi odepíše:

„Teď jsem odešel. Taky díky. Bylo to fajn. Pojďme někdy na kafe.“

Rozbrečím se ještě víc a tuším, že na kafe už asi nedojde.

10. 10. 2021

VYSÍLÁM ŠPATNÝ SIGNÁLY!

VYZAŘUJU ŠPATNOU ENERGII!!

VÁBÍM K SOBĚ JINEJ TYP KLUKŮ, NEŽ BYCH MĚL A CHTĚL!!!

PROČ SI HRAJU NA DOMINANTA, KDYŽ JÍM VE SKUTEČNOSTI NEJSEM?!!!

16. 10. 2021

Nabralo to opravdu rychlej spád:

Národní divadlo (11. 10.) – Svěřuju se dlouholetý kamarádce a spolupracovnici, scénografce Lucii Š., na montážní zkoušce Krásky a zvířete. Vychrlím to na ni a utíkám, abych nemusel řešit její reakci. Beztak tam máme oba spoustu jiný
práce.

Divadlo La Fabrika (11. 10.) – Tryzna za herce a mýho kamaráda Vláďu M. Kroužek jeho nejbližších, všichni jsme naměkko. Řekl jsem venku na cigáru Kájovi a svojí letitý kamarádce Lence Ch., že jsem asi žena. Oba trochu šok, ale vzali to krásně. Podpora. Cítím obrovskou úlevu a tancuju na španělský hity do dvou do rána! Vláďa by koukal…

Divadlo Na Zábradlí (12. 10.) – Svěřuju se svý nejlepší kámošce, herečce Janě S. Taky samozřejmě šok. A velký rozpaky. Snaží se mi to vymluvit. Ona se prej zase cejtí jako muž. Pokouším se jí vysvětlit, že to není totéž. Naslouchá pozorně a je zmatená. Objetí a podpora. Jsem rád, že ji v životě mám. Miluju ji! A nakonec jí říkám: „Ty si stěžuješ, že nemáš žádný kamarádky, tak teď už jednu máš!“

Návštěva u Niki (13. 10.) – Sýrový fondue, Niki přináší paruku a já si ji s nadšením nasazuju na hlavu. A pak mě překvapí zprávou měsíce: „Spojila jsem se s Hankou F., chce, abys jí poslal dopis o svým životě a pak si domluvíte sexuologický sezení.“ Euforie.

Zkušebna Národního divadla (13. 10.) – Zkoušíme situaci, kdy Krásku tanečníci převlíkaj do nádhernejch šatů. Hudba skladatele Matěje K. je nesmírně jímavá. Nebo jsem snad já pořád tak rozcitlivělej? Celou dobu pláču a snažím se zároveň maskovat svoji zrudlou tvář před všímavejma pohledama herců, tanečníků, asistentů a nápovědy. Jako režisér si to přece nemůžu dovolit!

Psychoterapie (14. 10.) – Volám paní Věře a v panice ji prosím o mimořádnej termín schůzky. Že mám pro ni něco důležitýho. Hodně důležitýho! Že jsem asi přišel na to, proč jsem od ní potřeboval pomoc. Nabízí mi termín ještě ten samej den (asi cejtí moje zoufalství). Ve 14.15 jsem tam a říkám:

„JSEM ŽENA!“ Ona vytřeští oči a položí mi spoustu otázek. Jsem neodbytnej, přepálenej a šťastnej. Na konci mi řekne:

„Už chápu, proč jste chtěl podřezat ten strom a postavit z něho tu kůlnu.“

„Nechápu.“

„Ten uschlý strom je symbol vašeho současného pohlaví. A ta kůlna symbol pohlaví, po kterém toužíte.“

Divadlo Štvanice (14. 10.) – Jdu na reprízu svýho „opusu“ HOMO 40. Najednou si uvědomuju tu hrůzu: „Aha, tak proto jsem to takhle napsal, proto jsem to celý takhle zinscenoval! Je to vlastně nenávistnej pamflet proti homosexuálům! Nejsem gay, jsem heterosexuální žena! Z každýho slova textu to prýští!

Národní divadlo (16. 10.) – Oprašovací zkouška Pýchy a předsudku. Po skončení poprosím Lucii B. (naši nápovědu a ženu, která prošla tranzicí), zda by se mnou nešla na kafe v mezičase před představením, že se jí potřebuju s něčím svěřit. Pozorně mě vyslechla, polkla, objednala panáka a začala vyprávět o svým životě. Mám dojem, že její příběh uvědomování a následnýho coming-outu se až příliš nápadně podobá tomu mýmu. Už zase! Detaily jsou jiný, pocity a podstata jak přes kopírák! Posílilo mě to a nakoplo. Chci bejt ženou nejenom vnitřně, ale i zvnějšku.

Pořád mi v uších zní věta Niki:

„NA TAKOVOU OPERACI BY ŽÁDNEJ MUŽ NEŠEL – NIKDY!“

17. 10. 2021

Je neděle a já jdu s našima nápovědama z ND Darinou a Evou plus herečkou Alenou Š. na kinoprojekci dokumentu o Gottovi s prostým názvem Karel. Setkáváme se na Florenci, koupíme lístky, tunu popcornu a zavrtáme se do sedaček. Sedím vedle Aleny, která sebou celej dokument škube a ke konci začíná nekontrolovatelně vzlykat. Je to silný, smutný, dojemný. Shodujeme se, že po takovým zážitku si musíme ještě sednout a celý to tak nějak spláchnout.

Vejdeme do jednoho obskurního podniku na Florenci, dáme si kulajdu (nic moc) a sektíček (lepší). Alena vypráví svoje rodinný historky a o svý celoživotní lásce ke Karlovi, kterýho si téměř adoptovala jako svýho náhradního otce. Připomíná, že zná všechny, ale opravdu všechny songy nazpaměť. Jsem nesvůj, je na mně hodně vidět, že jsem trochu mimo. Snad nic nepoznaj. Kdyžtak se vymluvím na to, že jsem z toho dokumentu naměkko. Jenomže holky jsou bytosti neskutečně citlivý, takže když se vracím ze záchodu, řekne Eva:

„Dani, není ti něco? Vypadáš, že se něčím trápíš.“

Cejtím, jak se mi navaluje. Zhluboka se nadechnu a zase vydechnu. V tu chvíli se mi začnou řinout slzy z očí:

„Musím vám něco říct, holky. JÁ JSEM ŽENA.“

Pár vteřin napětí. Pak Alena vyhrkne, skoro jako vtip:

„To přece víme. A dál?“

Dalších pár vteřin napětí.

„Ale já to nemyslím nijak eufemisticky. Já to myslím naprosto vážně. Zjistil jsem, že jsem žena a nejspíš začínám prodělávat tranzici.“

Vzduch trochu zhoustnul. A já začal vzlykat ještě víc:

„JSEM ŽENA!“

Slyšel jsem, jak to říkám opakovaně, nahlas, a cítil jsem se, jako bych byl špatným protagonistou nějakýho filmu a mluvil o někom úplně jiným.

Chvíli bylo ticho.

A pak jsme se všichni prudce objali a Eva začala vytahovat kapesníky, protože jsme v tu chvíli brečeli všichni. Připadal jsem si trapně, protože tenhle den měl bejt přece o Karlovi, a já to takhle zkazil!

„Vstáváme, platíme!“ rozkázala Darina, „bydlím za rohem, nakoupíme šáňa a uděláme mejdan!“ Byly tři odpoledne…

A tak jsme se přesunuli k Darině. Plakali jsme, vyprávěli si, chlastali a tancovali na hity Karla Gotta. Cítil jsem se tak šťastně, uvolněně, nijak jsem se nemusel kontrolovat a přetvařovat. A netancoval jsem jako trapnej heterák! Byla to obrovská úleva a nutná katarze, která přišla neplánovaně a rozhodně v pravou chvíli. Po všech těch dnech stresu a atomovkách v hlavě. Bylo mi ten večer prostě krásně a cítil jsem se jako plnohodnotná žena mezi svýma kamul-
dama!

18. 10. 2021

Pozval jsem mámu na Jatka 78, mrknout se na nejnovější inscenaci Rosti N. Těsně před představením jsem jí špitl do ucha, aby pak neutíkala hned domů, jak to mívá ve zvyku, ale aby si se mnou ještě v baru dala drink.

Na představení jsem se vůbec nemohl soustředit, jenom jsem si formuloval, jak jí to říct. Jak jí to vysvětlit. Jak začít. Vlastní matce!

Čím víc se blížil konec, tím víc jsem si připadal jak trestanec před popravou.

Potlesk, konec. Posadili jsme se na pohodlný křesílka z osmdesátejch let a dosti neobratně jsem to vyklopil. Stroze, verzálkama:

„JSEM ŽENA!“

„Co?“

„JSEM ŽENA! Konečně jsem to zjistila.“

Máma na mě chvíli koukala, pak zaklonila hlavu, jako by se obracela k nebesům, a zůstala tak asi minutu (mně to teda přišlo jako nesnesitelná věčnost). Mlčela, pak se na mě podívala a začala mi to vyvracet:

„Já vím, že sis teď prošel těžkým obdobím, ale neunáhluj se. Třeba sis to celý vsugeroval.“

Začal jsem na ni bejt agresivní a jal jsem se jí vyčítat svoje dětství, její přístup ke mně, až jsem ji přivedl k slzám.

Pak jsme zase mlčeli.

Nakonec se nadechla a vzala mě za ruku:

„Vždycky tě budu podporovat. Miluju tě, jsi můj syn.“

„DCERA!“ nejapně jsem ji opravil.

Oba jsme se nato divně zasmáli.

Došli jsme k autu a mně bylo tak zvláštně – lehko a zároveň strašně těžko. Odvezla mě domů, a když jsem vystupoval z auta, pevně mě objala.

Tak! A už jsem svobodnej! Jsem sám sebou! Teď už můžu napsat ten dopis pro Hanu F. Největší balvan mi konečně odpadl ze srdce a já začínám dejchat z plnejch plic.

19. 10. 2021

Psal jsem to tři hodiny u sebe v kanclu a tekly mi u toho slzy. Lidi v práci si už o mně musej opravdu myslet, že jsem se totálně zbláznil!

„Dobrý den, milá Hanko,

děkuju, že jste si na mě udělala čas a že Vás můžu takto kontaktovat. Potřebuju pomoc, protože si procházím obdobím, kdy jsem si po 42 letech konečně přiznal, že jsem žena. Pokusím se Vám napsat něco o svém životě a o pocitech, které nyní mám – omlouvám se, pokud to bude trochu neuspořádané, ale moje hlava je teď trochu zavařená a každý nový den mi na mysl vytane další detail z mého života, který mě zaskočí a rozruší.

Narodil jsem se do křesťanské rodiny (adventisté sedmého dne) jako prostřední dítě. Mám staršího bratra a mladší sestru. Moje máma si – jak mi sama řekla – celých devět měsíců přála holčičku. Když jsem přišel na svět, dali mi formálně jméno Daniel (jak bylo vybráno), máma mi ale začala ihned říkat dívčím jménem Míša. Toto přebrala celá moje široká rodina a nikdo mi neřekne jinak. Žiju tedy celý život se dvěma jmény. Byly časy, kdy jsem s tím bojoval, protože mi to bylo nepříjemné, štvalo mě to, ale pak jsem rezignoval a přijal to za své.

Jako dítě jsem byl úplná holčička. Hrál jsem si s panenkami, obklopoval jsem se kamarádkami, oblékal jsem se do šatů, na hlavě nosil punčocháče místo vlasů, maloval jsem princezny a vyráběl šatičky. Ve školce jsem měl prvního kluka, vždycky se mi líbili kluci. Vybavuju si dokonce zážitek, že
jsem se s ním jednou schoval a líbali jsme se. Rád na tyto první roky svého života vzpomínám. Byl jsem sám sebou a nic moc neřešil.

Vzpomínám si, že naši se kvůli mně často dohadovali, protože máma mě v tom vlastně spíš podporovala, zatímco táta se za mě styděl, a co mohl, mi zakazoval. Bratr byl typický kluk a sestra ještě nebyla na světě. Cítil jsem, že je kolem mě napětí. Táta mi říkal ‚trdlouš‘, protože jsem pořád tancoval, zpíval a vůbec dělal všechno, co ho u kluka odpu-
zovalo.

Po čtyřech letech se narodila sestra a já jsem byl šťastný, že mám nějakou spřízněnou duši. Později jsme si velmi rozuměli a hráli jsme spolu holčičí hry. Záviděl jsem jí panenky, a tak jsem byl rád, že si můžu hrát s jejími. Vlastně byla moje alibi, že můžu.

Jak jsem rostl, pochopil jsem, že jsem nějak špatně, že nezapadám nejenom do normální společnosti, ale hlavně jsem se začal bát Boha. Církev jsme brali velmi vážně a v adventistické komunitě jsme trávili hodně času, i několikrát týdně. Pro rodiče to byl únik z šedivého komunismu a byli jsme tam všichni pospolu jako velká rodina. Začal jsem bytostně vnímat poznámky na moji zjemnělost a na moje zájmy. Kdykoli se mi něco takového stalo, snažil jsem se být lepším chlapcem. Zraňovalo mě to a musím přiznat, že si dodnes pamatuju na konkrétní situace, kdy jsem si pak, plný studu, přikazoval a zakazoval. A tak jsem se začal ‚normalizovat‘.

Na základní škole jsem zažil šikanu. Několik kluků z vyšších ročníků na mě pokřikovalo, že jsem teplej, vykroucenej, zženštilej. Nikomu jsem to neřekl, bál jsem se v určitý čas chodit na místa, kde by mohli být, ale vyhnout se tomu nedalo. Snažil jsem se nebýt, ztratit, vypařit se. Vzpomínám si, že jsem jednou stál ve frontě na oběd a tam na mě pokřikovali ‚ty buzerante‘ – a mně se zřetelně ulevilo, protože jsem v té době ještě nevěděl, že se tak označují homose-
xuálové, a říkal jsem si: to je dobrý, buzerant je od slova buzerovat, to přežiju! Nenáviděl jsem tělocvik, ačkoli jsem od přírody tanečník-gymnasta, protože jsme se vždy rozdělili na kluky a holky a kluci hráli fotbal – nešlo mi to, běhal jsem jak holka, a tak jsem vždycky byl v bráně. Zároveň jsem si celou dobu zoufale přál, abych mohl být s holkama a hrát vybíjenou – ve které jsem exceloval. Taky jsem si vždycky připadal nepatřičně, když jsme se s klukama převlékali. Bylo to pokaždé trauma.

Na střední hotelové škole, kam jsem byl přijat, jsem se pro jistotu už obrnil nepropustným krunýřem. Těžké okované boty, křivák, začal jsem si hrát na drsňáka. Ale uvědomuju si, že jsem celé studium střední školy žil ve strachu, že na mě někdy někdo něco vytáhne a moje úporně pěstovaná image – lež – vyleze na povrch. Zábavné bylo, že jsem seděl čtyři roky v lavici s nejlepším kamarádem, o kterém jsem od prvního momentu věděl (cítil), že je gay, ale za celé čtyři roky o tom nepadlo jediné slovo. On mi nedávno potvrdil, že o mně netušil celá studia absolutně nic. Hrál jsem do roztrhání těla.

V šestnácti jsem měl sex s holkou, hned jsem věděl, že to není moje cesta. A tak jsem si kolem tohoto věku začal naplno uvědomovat, že jsem asi gay a že mě čeká coming-
-out. Celou tu dobu jsem chodil pravidelně, každý týden, do kostela. Cítil jsem stud, strach. Nechtěl jsem si dlouho připustit, že jsem jiný než ostatní.

V devatenácti jsem se odstěhoval od rodičů, utekl z církve, udělal coming-out a začal objevovat svět. Hrozně se mi ulevilo, konečně jsem měl pocit, že můžu být sám sebou. Byl jsem na Boha naštvaný. Chodil jsem do gay klubů se svým kámošem ze střední (se kterým jsme si to řekli až poté, co jsme školu opustili) a myslel si, že žiju to, co jsem. Jenomže jsem začal narážet: měl jsem z toho prostředí spíš depresi, byl jsem nesmělý, nikdy jsem si tam nikoho moc nenašel, přemýšlel jsem, kteří kluci se mi tam vlastně líbí, a nakonec jsem tam raději šel s kamarádkou, se kterou jsem si mohl povídat, než abych se stylizoval do role lovce (ačkoli jsem po mužském dotyku toužil).

Coming-out v rodině proběhl absurdně, protože dřív než jsem to stačil rodině říct, řekli mi oni sami, že už to tak nějak vědí. Táta se s tím vyrovnával těžko a nikdy jsme o tom nemluvili. Zemřel před čtyřmi roky. Máma a ostatní mě velmi podporovali.

Poté jsem udělal ve svých dvaceti letech přijímačky na DAMU na obor herectví. Tehdy to byl celý můj život, hrát v divadle. Jenomže výuka na DAMU probíhala stylem, že
dívky musí být dokonalé dívky a kluci musí být urostlí muži. Na přijímačkách si pod dojmem ‚vysoký blonďák‘ nevšimli, že jsem gay, a já prolezl. Problémy jsem začal mít s několika pedagogy až v průběhu studia, všichni se shodovali na tom, že mám talent, ale že ze mě jde špatná energie a že se hledám. Ve druháku jsem přestal ze stresu jíst a vypěstoval si mentální anorexii, která trvala dva roky. Chtěl jsem to jenom přežít a už ve čtvrťáku jsem věděl, že nemůžu být herec (ačkoli jsem to vystudoval s červeným diplomem), a rozhodl jsem se přejít na režii. Tam mi bylo mnohem líp, bylo to svobodnější prostředí a už nešlo o moje tělo, ale moje myšlení. A tak jsem režii úspěšně dostudoval. Pár let jsem režíroval na volné noze a projel Českou republiku.

Pokud jde o vztahy, byly to spíš takové tragédie, pokusy, většinou extrémy, ode zdi ke zdi. Byl jsem aktivní, pasivní, verzatilní, víc za muže, víc za ženu, ale nic mi nesedlo. Měl jsem dva delší vztahy, oba skončily tím, že mi byl partner nevěrný. Odjakživa vím, že jsem sexuální bytost a sex je pro mě důležitý, ale musím připustit, že byl pro mě vždycky něčím znervózňujícím, napjatým. Cítil jsem obrovský stud a strach ze selhání. Vždycky jsem cítil, že potřebuju být sbalen, osloven, vždy jsem příliš rychlé akce odmítal, a to i když se mi dotyčný líbil a na sex jsem chuť měl. Myslel jsem si, že jsem prostě puritán a že nejsem ten typický gay, který dokáže jít rychle na věc.

Jelikož je divadlo moje láska, upnul jsem se na kariéru. Před šesti lety jsem vyhrál konkurz na uměleckého šéfa Činohry Národního divadla a začal mi úplně jiný život. Stal jsem se vrcholovým manažerem se spoustou podřízených a první tři roky jsem si připadal jako robot. Neměl jsem vůbec žádný osobní život a byl jsem v celibátu pět let. (Masturbace probíhala, ale i to mi přišlo takové mechanické.)

Když udeřila čtyřicítka, naordinoval jsem si umělecký projekt, který se zabýval gayi po čtyřicítce. A tam se myslím začala otevírat Pandořina skříňka. Inscenace byla o seznamovací aplikaci Grindr, a jelikož jsem sám nikdy profil na této platformě neměl, zařídil jsem si ho a ‚ve jménu výzkumu‘ jsem začal grindr na tři měsíce využívat. Spadl jsem do toho po hlavě, komunikoval se stovkami lidí, posílal fotky, videa a víceméně jsem se stal na grindru závislým. Byl jsem rozhodně vyprahlý z posledních let práce bez jakéhokoli dotyku a v přebytku sexuální energie. Vyspal jsem se za ty tři měsíce asi s padesáti muži a vyzkoušel všechny krajní polohy. Ale hlavně – udělal jsem jeden šokující objev: jsem pasivní! Nejdřív jsem si do profilu dal aktiv, pak verzatil, pak verzatil–pasiv a pak už jen pasiv. Tohle zjištění bylo pro mě obrovská rána. Styděl jsem se za to, že nejsem takový chlapák, jak jsem chtěl být, a trvalo mi další rok, než jsem si to připustil.

Můj poslední kluk na grindru byl Aleš, se kterým jsem měl tak skvělý sex, že jsem s ním začal ihned chodit a grindr nadobro odložil. Aleš byl takový správný muž. Oblékáním, chováním, myšlením, byl manuálně zručný a skvěle jsme se doplňovali, protože já jsem spíš taková housewife. Což pro mě bylo taky velmi těžké si přiznat. Jenomže Aleš měl jiný problém: vytáhl jsem z něho, že byl mezi 12. a 15. rokem sexuálně zneužívaný svým otčímem. Začal na mě být agresivní, byl to kluk spíše z lidu (narozen v Ostravě), pracoval na noční směně v kasinu. Ten kontrast mezi mnou a jím se začal prohlubovat, žárlil, začal mnou těžce manipulovat, několikrát mě fyzicky napadl. Chodili jsme na terapii (vůbec první moje zkušenost s terapií), každý zvlášť ke stejné terapeutce, a já se snažil naučit se s ním správně komunikovat a chápat ho. Jenomže se to z jeho strany nezlepšovalo, jediné, co mě u něho drželo, byl sex, fyzická přítomnost, chemie, dotek. Poprvé jsem totiž měl v posteli opravdu někoho, s kým jsem nemusel hrát nějakou hru. Až do chvíle, než po mně jednou chtěl, abych s ním spal v roli dominantního muže. Akt jsem vykonal, ale cítil jsem se strašně, najednou jsem začal přemýšlet, jestli to není něco, co by chtěl i on. A já měl hrůzu z toho, že mu to nebudu moct dát. Nakonec náš vztah skončil po necelém roce a bylo to velmi bolestivé. Byl jsem otřesen. Začal jsem se díky tomu zážitku víc zajímat o zneužívání a manipulaci.

V červnu tohoto roku všechno vyeskalovalo. Díky studentské iniciativě na DAMU NEMUSISTOVYDRZET, která vynesla na povrch poměry na DAMU, šikanu, sexuální obtěžování, toxické prostředí plné strachu, sexismus, zneužívání moci, překračování etických hodnot atd. Moje reakce na tuto iniciativu byla naprosto nečekaná – propadl jsem se do emočního pekla. Veřejně jsem se jako šéf Činohry Národního divadla postavil na stranu studentů a tím jsem začal válku. Jelikož je divadelní rybníček malý, můj nynější šéf v Národním divadle byl zároveň mým ročníkovým pedagogem herectví (a po dvacet let vede celou katedru činohry) a mně se vybavily dávno zasuté vzpomínky a traumata z mých studií. Ostře jsem se proti němu postavil, začal mediálně vystupovat a obvinil jsem ho ze špatného zacházení se studenty a z vytvoření toxického prostředí nejen na škole, ale i v celém českém divadelním prostředí – tím jsem se jako jeho podřízený dostal samozřejmě do obrovského střetu zájmů. Jenomže já jsem vůbec nedokázal přemýšlet a sebralo mě to tak, že jsem nemohl jinak. Sám jsem ale té emocionální reakci ještě konkrétně nerozuměl. Nemohl jsem spát, jíst, pořád jsem to řešil sám v sobě a rozhodl jsem se, že už s ním nedokážu pracovat. Uvědomil jsem si, že je pořád stejný a že tohle všechno prožívám i v Národním divadle. Rozhodl jsem se předčasně ukončit svoje šéfovské období. Myslel jsem si, že jsem vyhořel a že se sebou musím něco udělat.

Dostal jsem se tak daleko, že mě několikrát přepadla myšlenka na sebevraždu. V kariéře jsem dosáhl vrcholu, osobní život nestojí za moc, nic mě už nečeká. Začal jsem proto navštěvovat psychoterapii a tam jsem se začal víc věnovat sobě. Svým hluboko zasutým pocitům a tužbám. Věděl jsem, že se mnou něco není v pořádku, a chtěl jsem začít odkrývat vrstvy a nánosy svého víc než čtyřicetiletého života. A jednou to na mě udeřilo: jsi žena.

Tuto myšlenku jsem chvíli zaháněl jako dobrý vtip, až jsem se dostal do stadia, že denně pláču, myslím na to nonstop a každým dnem je tento pocit silnější a silnější. Najednou do sebe začalo všechno zapadat, minulost i budoucnost, jako kdyby se prorvala nějaká hráz a já se teď nechával unášet silným proudem.

Těsně před tímto vypjatým momentem jsem usiloval o to, abych byl ještě mužnější, nechal jsem si narůst vousy, začal jsem trochu posilovat a masturboval do zblbnutí. Jakmile jsem si připustil – v absolutním šoku –, že jsem žena, hned jsem se oholil, nalakoval jsem si po pár dnech nehty a strašně se mi ulevilo. Dívám se teď paralyzovaně na sebe do zrcadla a říkám si, já jsem někdo úplně jiný. Přemýšlím
intenzivně o svém těle, o jeho částech, a zanedlouho jsem přišel na to, jaký vztah mám vlastně ke svému pohlavnímu orgánu. Cítím se být vůči němu odpojený. Necítím těžiště. Představuju si, jak budu vypadat jako žena. Konečně se mi splní sen mít dlouhé vlasy a prsa. Najednou přemýšlím o tom, že mě přitahují čistě heterosexuální muži, když vidím pár, chci být tou ženou a tisknout se na svého muže. Je to nesnesitelné, protože se deprese střídá s euforií, naštvání na to, že jsem to nechtěl vidět, střídá nesmírné těšení na to, jak bude život krásnej, až budu konečně v těle, které chci. Mám strach a zároveň obří vůli za tím jít. Najednou cítím naprosto zřetelně, že nejsem gay, že mě nepřitahují gayové. Že jsem ze sebe udělal macho monstrum (abych přežil v tom šovinistickém světě vysoké divadelní politiky). Přelamuju stud, přijímám se takový, jaký jsem, a jsem jak ve snách. Bloudím městem, dívám se kolem sebe a na všechno se dívám jinak. Dovolil jsem si to. Myslím často na dětství a objevují se další a další zážitky
a pocity.

Mám kolem sebe naštěstí pár transsexuálů, Niki V. a Lucie B. jsou mi velmi blízké. Vedl jsem s nimi konverzace na toto téma a jejich zkušenosti mě posílily a utvrdily v tom, že jsem konečně na správné cestě. Mám samozřejmě strach z toho, že jsem exponovaná osobnost, a projít tranzicí je něco nesmírně osobního a křehkého. Připadám si zranitelně a neustále přemýšlím o tom, jak to projevit. Vím, že každý potřebuje svůj čas a vše do sebe musí zaklapnout ve správné psychologické kvalitě.

Konečně jsem to řekl své mámě. Reagovala na to krásně, nejdřív sice šok, ale stoprocentně mě podpořila. Cítím se nádherně. Začal jsem to říkat svým kamarádům, protože vím, že mám-li začít s tranzicí, musím být svobodný
a uvolněný.

Proto Vás moc prosím. Pomozte mi. Jste široko daleko největší odborník a já bych byl moc šťastný, kdybych o tom s Vámi mohl mluvit, a budu doufat, že budu moct nastoupit hormonální léčbu.

Budu čekat na Vaši odpověď a ještě jednou moc děkuju za Váš čas, který jste mi věnovala.

Daniel Špinar“

19. 10. 2021

Netušil jsem, jak moc budu z toho dopisu nervózní. Hned jak jsem to odeslal, propadl jsem se do mučivejch pochybností, jestli mě doktorka F. přijme, jestli mi vůbec odpoví. Napsal jsem to dostatečně jasně? Dostal jsem vůbec od Niki správnou mailovou adresu? Aááááááá! Totální panika, bušení srdce a čekání. Vidět to všechno sepsaný otevírá stavidla svíravejch emocí. To je můj život v kostce. Fakta na papíře. Nebyla to chyba? A nenamlouvám si jenom něco? Nezbláznil jsem se? Svět má jiný problémy!

Stokrát kontroluju, jestli je zpráva odeslaná. Každou hodinu píšu Niki: „Ještě nic!!!!“

„Prosím tě, nepanikař a uklidni se! Kdy jsi to posílal?“

„Už před čtyřma hodinama!“

„Určitě se ti ozve, ví o tobě!“

Večer jdu na taneční představení do La Fabriky od choreografa Vaška K., kterej se mnou připravuje Krásku a zvíře. Jdu tam, abych přišel na jiný myšlenky, ale vím, že stejně budu myslet jenom na ten dopis. Cestou kolem Holešovický tržnice mi najednou pípne zpráva. Zastavuju se, otevírám poštu a tam stojí černý na bílým:

„Dobrý den, moc děkuju za mail, za důvěru i za otevřenost, vážím si toho. Mohla bych Vám nabídnout termín 11. 11.
v 17 hod. Bude se Vám to hodit? Zatím se mějte hezky. HF“

Dostávám záchvat. Spouští se mi opět nekontrolovatelnej záchvat pláče, celý tělo se mi třese jak o život, podlamujou se mi kolena a já se pomalu, ale jistě sesouvám k zemi po cihlový zídce, která obklopuje areál tržnice. Sedím na chodníku (naštěstí kolem nikdo!), ochutnávám svoje slaný slzy a slyším, jak ze mě vycházejí hlasitý zvuky a steny.

„Špinare, uklidni se, dej se laskavě dohromady! Chovej se jako dospělej člověk a ihned jí odepiš!“ slyším hlas někde vevnitř. Popadnu telefon a začínám něco zmateně psát.

„Ne! Užij si to, Špinare, ty nikdy neprojevuješ svoje city naplno, jakmile tě popadne nějaká emoce, bojuješ s tím jako se svojí slabostí, hned chceš všechno zase zabetonovat! Užij si to! Užij si ten pláč! Tvoje tělo signalizuje, že je to skvělý a nesmírně úlevný – pobrečet si!!!“ říká mi hned další hlas.

A má pravdu. Sedím na chodníku a nechávám svoje tělo, aby se pořádně vyplavilo. Opřenej o zídku, zdevastovanej, ale šťastnej!

Představení bylo nádherný! Nevím, jestli proto, že bylo skutečně tak skvělý, nebo proto, že jsem si ho mohl vychutnat opravdu naplno.

21. 10. 2021

Na terapii s paní Věrou. Děláme další cvičení: uvedla mě do zrelaxovaný polohy a pokynula, abych imaginárně vstoupil po schodech dolů do jeskyně, kde pramenila studánka. Poté se tam objevila ženská postava:

„Jak vypadá, popište mi ji.“

„Co dělá?“

„Jak ta jeskyně vypadá?“

SEND!