© Hana Frištenská Štarková, 2025

ISBN 978-80-284-0776-6

Pár slov úvodem

Uplynulo už padesát let od doby, ve které se moje vyprávění odehrává. Je to dlouho? Je to krátce? Obojí. Moje vzpomínky na tu dobu a na zaměstnání, které jsem měla ráda, jsou na jedné straně náramně živé a na druhé straně se podobají snu. Ano, tak to se vzpomínkami starých lidí bývá.

Sedmdesátá léta minulého století už si pamatují jenom ti starší, kteří se v nich nejen narodili, ale žili, pracovali, vychovávali své děti, snažili se nějak se vypořádat s tou nelehkou dobou. Všechno se od té doby od základu proměnilo, a to nejenom prostým plynutím času. Svoboda, která konečně přišla, byla urychlovačem obrovských změn, změn od základu, změn do hrdel a statků. Tak jako my všichni se proměnili i Romové, o kterých je tato knížka především. Už si asi nikdo neumí představit, že Romů s maturitou bylo méně než několik desítek v celé republice a skoro se všemi jsme se znali. Vysokoškolsky vzdělaných Romů bylo jako šafránu. Když si tak vzpomínám, neznala jsem jich v Čechách víc než pět. Pouhých pět lidí! I my gádžové, kteří jsme s Romy sympatizovali a pracovali pro ně, jsme se navzájem znali. V podstatě do jednoho. Kéž bych mohla uvádět jména těch, které jsem poznala a kteří už nežijí, ale, jak doufám, jsou pro dnešní Romy vzpomínkou a sem tam i legendou. Jejich vzpomínku by si totiž zasloužili, protože se snažili pomáhat Romům v tolika oblastech, nejen jako kurátoři, ale i jako lingvisté, kulturní pracovníci, kněží, umělci a etnografové, a všechno v nelehkých časech.

Moje knížka je pohledem gádžinky, neromky na příběhy jednotlivých Romů, kteří přicházeli pro sociální pomoc. Ze všech profesí kolem Romů jsem si vybrala kurátory pro cikánské obyvatelstvo. To byl tehdejší oficiální název mojí profese. Slovo Rom, Romové, tak jak se tito lidé sami nazývají, se teprve začalo obtížně a těžko prosazovat v úzké skupině zasvěcených. Proto také v textu užívám oba pojmy – Rom i cikán – v tehdejší terminologii s malým „c“.

Vybrala jsem si Prahu, kde více než jinde se kurátoři pro cikány pokoušeli tvořit most mezi početnou romskou komunitou, která už dnes v Praze neexistuje, a světem neromů. Bylo to úžasné zaměstnání, věřte mi! Navzdory tomu, že nebylo ve společnosti moc ceněné a ti, kteří je vykonávali, byli považováni za podivíny. Toto zaměstnání bylo fajn i proto, že bylo také aktivním odporem proti komunistickému režimu, který beze studu nutil cikány považovat jen za sociálně patologickou skupinu. I jejich vlastní řeč jim zakazoval. Zní to hrozně? Ano, ale přesto to tak bylo. I díky úsilí kurátorů se tenhle pohled režimu na Romy aspoň částečně relativizoval. My jsme přece věděli, že Romové nejsou sociální spodina, ale že máme před sebou svébytnou etnickou skupinu s vlastním jazykem a kulturou, která má šanci stát se národem. Až najdou svoji hrdost. Až se emancipují.

Věnuji tedy tuto knížku všem chudým Romům té doby, ušlápnutým a vykořeněným lidem, kteří byli tak odlišní od mladých sebevědomých Romů, které znám dnes. Ale s jistou hrdostí musím říct, že všechna snažení, která se spolu s novou svobodou stala tak živými, autentickými a budícími respekt, tehdy začínala. I s naší pomocí.

Dnes už Romové mají za sebou rozvoj svého jazyka, kterým už lze psát poezii i povídky. Mají za sebou už začátky své vlastní literatury, psané romsky i česky. Kdo by si to tehdy byl pomyslel?! Vzdělaní Romové vyprávějí své vlastní barvité příběhy zevnitř svých velikých rodin, ze svých zkušeností, pocitů i vědomostí. Myslím si ale, že i my, gádžové, kteří jsme s Romy strávili kus svých životů, můžeme vyprávět. Možná že i pro Romy, kteří budou tuhle knížku číst, a já doufám, že ano a že jsem je nijak neurazila, bude neromský pohled na tehdejší Romy zajímavý a ukáže jim, kam až se za ty roky mnozí z nich dostali.

Ne, nebyla jsem Pepina, hlavní hrdinka mé knihy. Ani její romští klienti z Prahy 4, ani ti, kterým se tehdy říkalo cikáni s malým c, nebyli beze zbytku mými klienty. Přesto povídky, které čtenáři předkládám, vycházejí důsledně ze skutečných příběhů a tehdejší reality. Některé z nich jsem sama zažila, jiné zažili moji tehdejší
kolegové a já si je s jejich dovolením vypůjčila. Osoby jsou ovšem smyšlené, a tak prosím nehledejte jejich živé předlohy. Hodně z toho, co tvoří atmosféru těchto příběhů, je navíc spisovatelčina licence. Ale jádro, podstata každého příběhu, je skutečné. Alespoň do té míry, jak se to jevilo neromům, kteří s Romy pracovali, sympatizovali a žili. To je také můj úhel pohledu. Pohled neromky na některé z Romů své doby.

Kapitola první

Jak se Phuri postarala

Náměstí Bratří Synků bývalo jiné. Kromě zastávky tramvají číslo 3, 18 a 11 ho vyplňoval upatlaný parčík, v jehož prostředku stály veřejné záchodky, které za teplého dne úžasně smrděly. Tenhle odér byl pro náměstí Bratří Synků v Nuslích typický. V parčíku byly umístěné lavičky, což je pro tento příběh významné. Mimochodem Bratří? Nebo Synků? Pepina, když byla děcko, tuhle otázku pokládala svému dědovi na každé procházce do těchto míst. Nikdy si nezapamatovala odpověď. I teď, když už dávno ví, jak to je, v ní název náměstí vzbuzuje instinktivní pochybnosti.

Tak tedy, náměstí tvořil upatlaný parčík. Tam Pepina na první dobrou našla své klienty pohromadě každý den brzy odpoledne a většinou až do večera, pokud nepršelo nebo nebyla zima. Nebyli to ledajací klienti. Ó ne! Nusle, to byla doména olašských cikánů. Odpusťte Pepině. Tehdy ještě po názvu Romové nebylo ani potuchy. Navíc cikáni se psali a říkali s malým „c“. Vždyť to tehdy nebyla ani etnická skupiny, ale lidé, kteří v důsledku života v minulosti žili zvláště zaostalým způsobem. Tolik
citát z dobových dokumentů. Vždyť byla sedmdesátá léta minulého století! Byl tu vážně jiný režim. Všechno vypadalo jinak. Bylo tu snad i jiné světlo z nebe. Celá Praha a nejspíš celá zem vypadaly jako náměstí Bratří Synků s veřejnými záchodky uprostřed.

Lakatošovi, Danišovi, Stojkovi, všichni ti, co žili v Nuslích, byli de facto jedna veliká složitá rodina. Přelévali se Nuslemi jako vlny. Kulturní centrum a společenský sál dohromady, to bylo náměstí Bratří Synků. Obsadili všechny lavičky a klábosili. Hodně nahlas. Když se to tak vezme, vlastně řvali. Za slunečného dne se jich sešlo na náměstí třeba dvacet. Ne desítky, co vás napadá! To rozhodně ne, to už by ta sešlost mohla být považována za demonstraci, a demonstrace, panečku, na ty byl hnípající režim háklivý. To by mohl zpozornět.

Občas přijel VB a navrhl, aby tak nekřičeli. Souhlasili, ale vždyť nekřičí! Byla to pravda. Jejich ryčné hlasy to neuměly jinak. Večer, když se ochladilo, se všichni rozešli pokojně domů. Bydleli často v nabouraných bytech, které měnili jeden za druhý, hospodařili s nimi a rozmnožovali jejich počet. Stačilo, když okna či dveře ukazovaly na prázdný byt. Nějakou dobu emisaři tipovali. Ve dne, zda někdo vchází a odchází. Jestli jsou špinavá okna a bez záclon. Večer, jestli se svítí nebo ne. Pokud mise vyšla dobře a byt se jevil prázdný, šup! Nabourali se a už bydleli. Když zrovna nepotřebovali, tak předali tip příbuzným. Ledabylý komunistický systém byl plný děr a nedůsledností. Navíc tu panoval jakýsi těžko definovatelný sociální socialismus. Nebo to byla hlavně lenost, kdo ví. Vůči nabouraným dlouho nikdo nezasahoval. Třeba mnoho měsíců. Někdy i let. Když nakonec zasáhl, tak to bylo vlastně pro nabourané fajn. Rodina nakonec dostala přístřeší, což byl byt nejhorší kategorie, obvykle kuchyň a pokoj, obvykle v přízemí nebo v suterénu. Vlastně stejné bydlení jako předtím to nelegální. Ale už to bylo něco. Už se s tím dalo něco dělat. Například se tam trvale přihlásit a dostat podporu. Prostě nabourat byt byl začátek cesty ke štěstí. A aby to fungovalo, od toho byli kurátoři. Od toho byla kurátorka Pepina.

„Pepi, pozor! Jde k nám Asymetrická!“ hlasitým šepotem ohlásil Milan.

Když mělo tohle prohlášení premiéru, byla Pepina v kurátorské kanceláři na národním výboru jen pár dní. Teprve začínala, a upřímně řečeno o Romech nic nevěděla. Proč tedy tuhle práci dělala? Prostě na ni zbyla. Její příchod rozmnožil kurátory na tři osoby ve dvou maličkých kancelářích v přízemí radnice. Samozřejmě že v přízemí. Kurátorské kanceláře se svým umístěním i ubohostí podobaly nabouraným bytům a přístřeším klientů. Pěkně v přízemí a pokud možno až úplně za rohem, aby se jejich podezřelá klientela, což nebyli jen Romové, ale i lidé propuštění z basy, necourala po baráku.

„Co je to za blbost? Asymetrická…“

„Asi metr na výšku a asi metr na šířku,“ vysvětlil Milan.

Ve dveřích stála Petronila a bylo to přesně tak. Phuri, takovou měla přezdívku mezi Olachy, měla v obličeji dramatický výraz. Každý ji znal. Phuri je v romštině stará. Phuri daj, phuri dajori je babička, stará mama. Jenže tehdy z úřední moci romština neexistovala a bylo úplně jedno, jestli jí někteří mluvili. Když mluvili, tak se jim to zakázalo. Zvlášť dětem ve škole. A bylo to. Co na tom, že to byla někdy jediná řeč, které rozuměly i rozuměli.

Petronila byla vážně stará, vždyť jí bylo skoro sedmdesát. To bylo na Romku v té době fakt hodně. Měla na sobě tepláky, přes ně barevnou šatovou zástěru s modrými kolečky, oranžový, nahrubo pletený svetr a šátek na šedivém prořídlém drdůlku. Olašky si totiž vlasy nestříhají. Nikdy. Tvář měla běloučkou sar papiňory, jako husička. Oni totiž olašští Romové bývají velmi světlí.

Spadla na klientskou židli, až to zapraštělo. Byla tak malá, že se jí nohy klimbaly ve vzduchu.

„Paničko! Paničko sociální,“ prohlásila, „musíte mi pomoct! Citron si domů přived holku, a ta bude mít malý. Blbec jeden! Do toho bytu se už prostě nevejdeme!“

Citron byl její vnuk Ládíček, kterému bylo tou dobou sedmnáct let. Proč se mu říkalo v komunitě Citron, se Pepina nikdy nedozvěděla. Ládíček byl Petronilin miláček. Mezi všemi dětmi, vnuky a pravnuky byl pro ni právě on král. Ale i kdyby nebyl, ona, Petronila, byla emisar celé rozlehlé rodiny. Celého rodu. Ona a jen ona jednala s úřady. Byla šéf. Nezpochybnitelná autorita. Phure dajora, staré babičky, takovými romskými autoritami často bývaly. K tomu se romské ženy dopracovávaly věkem, a protože romští muži umírali mnohem dřív než jejich ženy, skuteční moudří starci byly ony, tyhle babičky. Každá velkorodina byla šťastná, že má nějakou babičku. Když nemohla na nohy nebo byla slepá tím líp. Utrpení dodává na moudrosti. A Petronila byla široko daleko ta nejstarší. Navíc byla chytrá. Když něco řekla, všichni poslechli. Víceméně.

„Paní Petronilo, jak si to vlastně představujte? Víte, jak vypadají pořadníky na byt? Stovky žádostí. To není nic snadnýho získat dneska byt. Od vás si ani nikdo žádost o byt nepodal, že ne?“

Petronila pominula problém neexistující žádosti jako zelený vrata. To bylo totiž ožehavé pole. Bůhví, kdo v tom jejich bytě byl vlastně hlášený a kdo tam doopravdy
bydlel.

„Ale nás je hodně a byt je malej. Hrozně malej. A kolik nás tam je! Není tam ani nábytek, protože by se tam nevešel. Jen samý lidi. Spíme na zemi, jojojoj. Jeden na druhým. A vařit? Vařit se tam nedá, kolem sporáku jsou taky lidi. Eště by se někdo popálil. Jen se dojděte podívat, eště jste u nás ani nebyla,“ řekla Phuri vyčítavě. „Musíte se přijít podívat, jak jsme tam nacpaný. Takhle nebydlej ani krávy, paninko! I ty maj víc místa, to mi věřte. Ale my jsme lidi, pani sociální!!“ křičela a rozhořčeně si posunula šátek do týla.

„To vám nikdo nebere,“ rezignovaně si povzdechla Pepina. „Tak dobře, podívám se k vám.“ Usoudila, že jinak se Petronily nezbaví.

„Ale brzo!“ výhružně pravila Phuri. „Ta Citronova bori, nevěsta, už má břicho až pod bradu,“ a ukázala to velké břicho rukama.

„Kolik jí proboha je? Té Ládíkově nevěstě?“ zeptala se Pepina a hned se zděsila. Jen ať jí není proboha pod patnáct, to by byl pěkný malér! Ládíka by zavřeli.

Petronila neodpověděla. Některé otázky považovala za nemístné a na ty neodpovídala zásadně. Z bezpečnostních důvodů vlastně neodpovídala téměř na žádné otázky, které jí položili gádže. Nikdo neví, co by z toho mohlo být. Gadže jsou pěkně proradný. Z téhož důvodu nevybírala na poště doporučené dopisy. Slezla ze židle a vydala se ke dveřím. Pepina si teprve teď všimla, že má na nohou rozšmaťchané pánské boty a že se viditelně belhá.

„Vy máte nějak oteklé nohy, že jo? Chodíte vůbec někdy k doktorovi?“ zkusila to ještě Pepina.

Phuri otočila hlavu a sjela Pepinu pohledem „Protože nemám ani tu postel!!“ prohlásila konzistentně a práskla dveřmi.

„Do bot se jí ty nohy nevejdou,“ řekla omluvně Pepina Milanovi.

„Vidíš. Asymetrická,“ odpověděl nelogicky.

Než se Pepina na návštěvu vydala, připravila se. Prohlídla si spis Petronily a její rodiny. Byl tlustý, že se nevešel ani do jedněch desek, a byl na pokračování. Spis byl napsaný mnoha rukama, mnoha rukopisy. Kousek dokonce nějaký snaživec napsal na psacím stroji. Kurátoři se střídali a Petronila a její rod zůstávaly. Pepina se dočetla, že Petronila má pět dětí, tři dcery a dva syny. Všichni už, podle spisu, žijí jinde, buď ve Vysočanech nebo neznámo kde. Jen jedna dcera jménem Iboja žije stále s matkou, protože je mentálně i tělesně postižená. Phuri se o ni stará. Na stejné adrese žije ještě nejmladší vnuk Láďa, a to by mělo být všechno. Byt byl kategorie Přístřeší – kuchyň a pokoj. K bytu ale patří ještě jeden pokoj a tam, div se světe, žije majitelka celého domu. Ověřeno v evidenci obyvatelstva.

Dům, ve kterém Petronila bydlela, byl nízký, jednopatrový. Jeden ze starých nuselských domů, které už neexistují a fakt jich není škoda. Tenhle starý dům měl pavlač, tak jak to u proletářských domů bylo ještě v té době zvykem. Byl vybledlý a omlácený jako starý bojovník, což také byl. Petronila bydlela v prvním patře, okopané dveře do bytu vedly z pavlače. Zvonek nebyl. Žádný div. Většina klientů neměla zvonek. Koneckonců často ani nezamykala, ale fakt je, že málokdy v bytě z jeho obyvatel nikdo nebyl.

Pepina zabouchala na dveře. Šátravé kroky prozradily Petronilu s jejíma oteklýma nohama. Dveře se otevřely právě tak na jedno oko. Oko zkoumavě zrentgenovalo Pepinu od nohou až po hlavu. Dveře se pak zdráhavě otevřely. „No dikhen, podívejme! Panička sociální!“ zvolala povzbudivě Phuri. Moc se neradovala.

Kurátoři docházeli ke svým klientům většinou neohlášeně. Jak by se taky mohli ohlásit! Klienti buď neměli telefon nebo byl vypojený, protože neplatili účty. Šlo o pevný telefon. To jen pro jistotu, že by někdo zapomněl, že dávno ještě nebyly mobily, které teď tak milujeme. Dopisy vesměs a pro jistotu klienti nepřijímali. Tak jako Petronila.

Pustila Pepinu váhavě dovnitř. Panička sociální zažila stejné překvapení jako později často. Velká místnost byla naprosto uklizená. Jako by byla prázdná. Pravda, prošlapaný koberec nebyl nic moc a parkety pod ním by zasluhovaly aspoň vydrátkovat, ale celkový dojem byl pořádek. V prostředku místnosti stál stůl. Veliký stůl se šesti židlemi. Pod oknem trůnil modrý, celkem zánovní gauč. U dveří, kterými Pepina vešla, stál sporák na uhlí a na něm se něco vařilo. Polívka. Pokojem nebo kuchyní, bůh ví, co to bylo, se linula vůně hovězího masa.

„Sedněte si, paničko,“ Petronila odtáhla židli.

U stolu seděl ještě někdo. Děvče, skoro děcko, s břichem až pod bradu.

„Uvařím vám kafe,“ rozhodla Phuri. Pepina neodmítla. Už věděla, že odmítnout na první návštěvě nemůže. To by mohlo Petronilu urazit. Hned by z toho vyvodila, že takhle nafoukaná mladá gadži se jí štítí. A to by nebyla vůbec pravda. Pepina se svých klientů někdy trochu obávala, ale zatraceně ji zajímali. Protože mít dobré srdce byl její úkol, a ona ho také měla, ráda by jim pomohla. Problém byl, že to bylo z mnoha příčin vážně těžké. Děvče s břichem až pod bradu si zapálilo cigaretu a zdvořile Pepině nabídlo. Pepina příležitostně kouřila, tehdy v těch letech se to tak ještě nebralo. Tak či tak kouřil skoro každý. Potichu spolu pokuřovaly dýmku míru, než Petronila uvařila turka.

„Vy jste Láďova nevěsta?“ přerušila smířlivé ticho Pepina.

„Jo,“ řekla mladice.

„A čípak jste?“ Pepina ještě neznala tu správnou otázku. Klíčovou otázku, kterou všichni Roma začínali seznamování. Totiž khatar sal? Odkud jsi?

„Citronovo,“ zněla odpověď. A dodala: „Taky Petronilino.“ Co slovo, to perla. Stejně vzácné. Bylo vidět, že se k Petronile lísá.

„To je naše bori, naše nevěsta. Monika,“ potvrdila Petronila. Postavila před Pepinu kafe, černé a husté. Jako kaše. Jako černá tma. Josefa se napila a bylo jasné, že dneska a možná ani zítra neusne.

„Tak jak vy to tu máte? Podle všeho jste tu jen vy, Ládík, Iboja a tady slečna Monika. Tak je tu místa dost. Vidím, že vaříte, a ne, že to tady nejde, jak jste mi povídala. Taky tu máte pěkně teplo a krásně uklizeno. Takže kde je problém?“

Petronila se rozhořčila. „Že není problém? Není? Tak já vám něco ukážu!“ a už se štrachala ke dveřím vedle.

Tentokrát měla na nohou veliké roztrhané bačkory. Šatová zástěra i tepláky ale byly na svém místě. Jen ten oranžový svetr odložila. Otevřela dveře a Pepina uviděla další rozlehlý pokoj, kde stály postele jedna vedle druhé. Jedna byla manželská a kolem ní byly umístěné jednotlivé postele v počtu pěti kusů. V místnosti byla ještě skříň a kamna na uhlí. To bylo všechno. Postele byly ustlané, peřiny barevně povlečené. Každé ložní prádlo bylo jiné, ale postele byly čisté. V pokoji se netopilo a byl cítit plísní.

„Vidíte, že máte postel, ne, že ne,“ řekla Pepina, aby něco řekla.

„Já?“ rozzlobila se Phuri. „Já žádnou nemám. Spím na gauči v kuchyni. Na téhle posteli,“ a ukázala na manželskou, „spí Ládík s Monikou, a tady vedle spí Iboja. A tady ty další, dikhen! Podívejte!“

„Jací další?“ nedala se Pepina „Máte tu bydlet jen vy čtyři. Nikdo další. Víte, že je zakázáno přístřeší přeplňovat. Navíc už jak dlouho neplatíte nájem. Kolik měsíců! A platit nájem se přece musí!“ dodala Pepina, i když věděla, že je to na nic. „Iboja není doma?“

„Z čeho bysme platili nájem?“ bědovala Phuri „Nemáme na to peníze, kde bysme je vzali? Žijeme jen z mýho důchodu a Monika pracovat nemůže, má přece před porodem!“

„A co Ládík? Proč někde nepracuje?“

„Ládíka nikde nechtěj. Von není zdravej. Jde jen na chvíli ven a hned je nemocnej.“

„Kde je teď?“ zeptala se Josefa.

„No asi na Synkáči. Já ho nehlídám. Vy jste ho tam neviděla? Dyť jste šla kolem! Mohla jste ho přivést domů. Mě von neposlechne. Na mě nikdo nedá. Jojoj, já mám příšernej život!“ naříkala Petronila.

Okamžitě začala naříkat i Monika. Slzy se jí hrnuly z tmavých očí, vzlykala jak malé dítě a z nosu jí tekly nudle.

„Ty zase nemáš kapesník!?“ rozčílila se Petronila „Děti, děti to dělat umí, ale kapesník to nemá nikdy!“ a podala jí z kapsy zástěry svůj. „Ani vařit tahle bori neumí!“

Monika plakala dál a kapesníkem si šmudlala celý obličej.

„Moniko, kolik vám je?“ podezíravě se na ni obrátila Pepina.

Monika nic, jen se tázavě podívala na Petronilu. Kolik by jí tak nejlépe mělo být?

„Šestnáct jí je! JOJOJ!“ zase zabědovala Phuri. „Pojď sem, ty doro jedna, ty pitomá dilini!“

Monika si jí sedla na klín, přitulila se k té staré ženě a ta ji přitiskla k sobě a houpala se s ní jak s malým děckem. Děvče ještě chvíli brečelo, pak už jen škytalo a pak se uklidnilo docela. Pepině celá tahle scéna trhala srdce.

„Jak byste chtěla, aby tihle dva dostali nějaké bydlení? Vždyť by si sami ani nevěděli rady!“

„Já bych na ně dohlídla,“ řekla Phuri a dál houpala svoji bori v náručí.

Pepina najednou pocítila, že si téhle staré ženy považuje. Měla by jim nějak pomoci. Měla.

„Máte krásné náušnice,“ řekla, hlavně aby ji potěšila.

A to Phuri měla. V každém uchu velký zlatý buton a od něj visela dolů dvě další patra jako vějíře, plné filigránských lístečků a kraječek. Olašské náušnice, tradiční olašské zlato, to byl a asi je stále ještě pojem.

„Ty už mám po svý bábě a vona asi po svý bábě. Chcete si je prohlídnout?“ zeptala se Phuri a jednu náušnice sundala. „Můžete si ji zkusit, jestli chcete. Donesu zrcátko…“

„Slez, ty dilini,“ vlídně oslovila Moniku a sesypala ji z náruče. Pak přinesla malé zrcátko.

Pepina si náušnici přiložila k uchu. I v jejích světle hnědých vlasech vypadala ohromně. Jako by ji proměnila v někoho krásnějšího, než opravdu byla.

„Tsss!“ prohlásila Petronila. „Až půjdete do plesu, já vám je pučim!“

„Můžu dál?“ zeptala se Pepina.