Marshall Fine

PODZIM

RUTH

WINTERSOVÉ

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu

si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Text copyright © 2024 by Marshall Fine

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Tomáš Kurka, 2025

Original English title: THE AUTUMN OF RUTH WINTERS

Cover image: © arata / Getty

Cover design by Kathleen Lynch/Black Kat Design

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-733-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-734-6 (mobi)

Pro Sandru Solomonovou

Řekla: „Dobrý den je, když neprší.“

Řekla: „Špatný den je, když ležím v posteli

a myslím na věci, které se mohly stát.“

– Paul Simon, Slip Slidin’Away

Srovnávání je zloděj radosti.

– Theodore Roosevelt

Kapitola 1

Ruth Wintersová neměla ráda změny. Pokud to šlo, snažila se jim vyhýbat.…

Příliš často bývaly změny samoúčelné. Jako by snad slovo nové bylo synonymem pro lepší. Podle Rutiných zkušeností to však platilo jen zřídka.

Každá změna narušovala rovnováhu – když ne celého vesmíru obecně, tak určitě jejího vesmíru – a zasahovala do Rutina způsobu života. Změny mohly ovlivnit její plány, a proto je z hloubi duše nesnášela.

Proč například v místním supermarketu Cub Foods neustále měnili uspořádání regálů s potravinami?

Tak třeba docházel džus, což byl problém, protože děti, které hlídala, na něm byly skoro závislé. Od posledního nákupu však vedení supermarketu přesunulo nápoje z uličky číslo tři do uličky číslo dvanáct. Proč to dělají? zlobila se, když bloudila rozlehlým obchodem. Ještě že jí jeden ze zaměstnanců ukázal cestu.

Měla už dost velké zpoždění, takže si nemohla dovolit hrát mezi regály na samá voda, přihořívá, hoří! Kromě krabic s džusy potřebovala ještě balíček plenek – pro všechny případy, kdyby je děti potřebovaly.

Zjistila, že i plenky jsou najednou jinde. Z dvanáctky je naopak přestěhovali do trojky.

Naprosto nesouměrné uspořádání, pomyslela si.

Bloudila mezi krabicemi džusu a plenkami a hledala malé jogurty, které děti přímo hltaly. Byla přesvědčená, že už má na svědomí vlastní soukromou skládku jednorázových obalů, a neměla z toho dobrý pocit.

Spěch ji znervózňoval. Snažila se k dětem chovat klidně, aby zvládla jejich nezkrotnou energii. Jenže měla zpoždění.

Celý život byla hrdá na to, že je dochvilná. „Když nevyrazíš včas, přijdeš pozdě,“ říkával otec. Neměla by nechat děti čekat.

Konečně našla veškeré zboží a nedočkavě podupávala, zatímco se pokladní snažila spočítat, kolik jí má vrátit, když účet zněl na 11 dolarů a 21 centů a Ruth jí podala 15 dolarů a 21 centů. Dívka kradmo počítala na prstech, ale nedívala se ně. Nakonec to Ruth nevydržela a řekla: „Vrátíte mi čtyři dolary, prosím. Děkuji.“ Téměř vytrhla pokladní bankovky z ruky a vyletěla ze dveří.

V deset přiveze matka čtyřletou Samanthu a v půl dvanácté se k nim připojí tříletý Jared. Děti si dají oběd, zdřímnou si a pak si budou hrát až do pěti, kdy je rodiče vyzvednou. Některé dny měla na starost tři, někdy dokonce čtyři děti – a to už bylo docela vyčerpávající.

Ale i dnešek bude stát za to, vzhledem k tomu, že asi přijde pozdě. Nečekala, že se u lékaře zdrží tak dlouho. Šla koneckonců jen na každoroční dermatologickou prohlídku. Ovšem i v ordinaci musela čelit nečekaným změnám.

Léta chodila k flegmatickému doktoru Hickmanovi. A teď až na místě zjistila, že během roku odešel do důchodu. Dermatologickou praxi převzala doktorka Betsy Everlyová. Tahle holka vypadá příliš mladá na to, aby si zvládla sama udělat snídani, natož aby se dokázala postarat o pacienty doktora Hickmana, pomyslela si Ruth.

„Změnilo to mateřské znaménko na zádech od poslední návštěvy tvar nebo barvu?“ zeptala se doktorka Everlyová. Bylo jí třicet pět, takže do holky už měla daleko. „Netrávím čas zíráním na svoje záda,“ prohlásila Ruth a v jejím tónu se mísil sarkasmus s opovržením.

Mladá lékařka se zarazila a pak řekla: „Doktor Hickman se jistě zmínil, že byste si měla na znaménko dávat pozor.“

Ruth se na ni nedůvěřivě podívala a zkřížila ruce na prsou. Tím se zadní strana papírového vyšetřovacího pláště rozevřela a Ruth se zachvěla zimou, když na holé kůži pocítila závan vzduchu z klimatizace.

„A vy byste se zřejmě o moje znaménko tak nezajímala, kdybyste si myslela, že o nic nejde.“

„Prevence je lepší než později řešit horší následky. Člověk by na sebe měl být opatrný.“

„Mladá dámo, já jsem na sebe opatrná celý život, skoro sedmdesát let. Proto jsem koneckonců tady.“

„Pro jistotu bych provedla biopsii, jestli budete souhlasit, paní Wintersová,“ prohlásila doktorka Everlyová. „Lehla byste si prosím na břicho?“

Kvůli zákroku odjela Ruth do supermarketu o dvacet minut později, než plánovala. Ranku, odkud doktorka Everlyová seškrábla vzorek tkáně, měla ošetřenou antibiotickou mastí a překrytou náplastí. Drobný řez se bohužel nacházel přímo pod ramínkem podprsenky, které se o něj při každém pohybu otíralo. Nebylo to moc příjemné.

Když vyšla ze supermarketu, podívala se v autě na hodiny: 9:25. Schválně se na dermatologickou prohlídku objednala tak, aby nenarušila svůj denní rozvrh. Nečekaný ambulantní zákrok ji však dost zdržel.

Zakládala si na dochvilnosti. Vyrážela z domu s velkým časovým náskokem, což většinou znamenalo, že všude byla dřív, než bylo zapotřebí. I tentokrát se opatrnost vyplatila. Domů se vrátila s desetiminutovou časovou rezervou.

Se Samanthou si dopoledne hrála na čajový dýchánek s panenkami. Když dorazil Jared, připravila oběma oběd. Kolem půl třetí nechala Samanthu a Jareda, aby v teplém červencovém odpoledni stavěli na stinném pískovišti hrady. Vrátila se do domu, zapnula klimatizaci a pozorovala je z kuchyňského okna. Bolely ji kyčle a nohy jí nějak nezvykle ztěžkly.

Dala si dvě kostky ledu do sklenice a do čtvrtiny si nalila dietní citronovo-limetkovou limonádu z dvoulitrové lahve. Zbytek sklenice doplnila jako obvykle obyčejnou sodovkou. Dietní limonáda na ni byla příliš sladká a taky nerada utrácela. Nápoj byl na její vkus příliš drahý.

Někdo by mohl namítnout, že jako „profesionální chůva“ v práci pořád jen „sedí“. K těmto výrazům si v duchu přidala ironické uvozovky. Ve skutečnosti se během horkých a vlhkých odpolední na konci července cítila vyčerpaná. Jednou za čas se musela uchýlit do klimatizovaného domu. Dávala samozřejmě pozor, aby děti nedostaly úpal, ale nezdálo se, že by jim pobyt venku vadil.

Profesionální chůva? Hm, ve skutečnosti byla jen účetní v důchodu, která teď trochu vypomáhala matkám z okolí s hlídáním.

Ruth se přestěhovala do města Saint Louis Park nedaleko Minneapolisu před pětatřiceti lety. Dům patřil zesnulému manželovi Charlesovi, po němž se jí rozhodně nestýskalo. V té době byla většina ostatních lidí v sousedství v jejich věku: páry mezi třiceti a čtyřiceti lety, s dětmi v pubertě nebo na vysoké škole.

Ne že by se s Charlesem s někým ze sousedů nějak zvlášť stýkali. Manžel se přátelil jen s lidmi, kteří mu mohli být užiteční v podnikání. Navazovat vztahy jen tak by ho ani nenapadlo.

Ruth to nevadilo, protože nebyla příliš společenská. Trpěla neustálou nejistotou a všude kolem sebe tušila skryté hrozby. Kdyby si měla na polštář vyšít své životní motto, znělo by: ASI BYCH NEMĚLA. A toho se držela.

Ruth kvůli své výšce nenáviděla už od útlého věku jakoukoliv pozornost – měřila bez bot skoro 180 centimetrů. Neustále se hrbila, aby nevynikala a co nejvíce splývala s okolím. Zřejmě se jí to jen zdálo, ale přesto by přísahala, že si lidi za ní v kině nebo ve výtazích šeptají žirafa nebo bidlo. Snažila se společnosti spíš vyhýbat.

Když začala pracovat jako účetní ve firmě Briggs & Oden, což byla její první a jediná práce v dospělém životě, vytvořila si kolem sebe neviditelnou hradbu. Nechovala se nepřístupně, ale kolegové ji stejně příliš neoslovovali. Zřejmě nabyli správného dojmu, že ji jakákoliv pozornost obtěžuje.

Považovali Ruth za podivínku, i když velmi schopnou a pracovitou. Jednou vyšel v nějakém časopise článek o Aspergerově syndromu, který doprovázela fotografie na titulní stránce. Dvě mladé sekretářky si výtisk prohlížely a chichotaly se. Zmlkly a otočily časopis titulní stranou dolů, když za nimi Ruth vešla do kuchyňky. Cestou z práce se zastavila u trafiky se stojanem na noviny a článek si letmo přečetla. No tak to určitě není o mně, pomyslela si.

V časopise psali, že pacienti s Aspergerovým syndromem mají potíže s porozuměním emocionálním podnětům jiných lidí. S tím Ruth problém neměla. Naopak, emocím rozuměla až příliš dobře – a bála se jich.

Soudila o sobě, že je docela schopná, ale současně se domnívala, že si ostatní myslí něco jiného a že je to tak nějak její chyba. Každá nezávazná konverzace byla pro ni testem, který se urputně snažila zvládnout. Každé společenské setkání se měnilo ve zkoušku, při níž byla shledána nedostatečnou. Proto se hovorům vyhýbala, jak jen to šlo, a veškeré pokusy o konverzaci dusila v zárodku štiplavými poznámkami.

Když v obchodě s potravinami narazila na rozsypané zboží nebo třeba louži džusu, okamžitě se otočila a z uličky odešla. Bylo jí trapně za člověka, který nepořádek způsobil. A současně se bála, že si někdo pomyslí, že to udělala ona.

Zjistila si, které restaurace vyžadovaly při objednávce jídla s sebou jméno, a vybírala si pouze podniky, kterým stačilo telefonní číslo. Nikdy ji nenapadlo, že by mohla uvádět falešné jméno. Upjatým výrazem a občas i jízlivými poznámkami zastírala paniku, která se v ní vzmáhala při každém mezilidském kontaktu. Bylo to dost vyčerpávající.

Přesto si po svatbě s Charlesem a přestěhování do Saint Louis Parku z nedalekého předměstí Richfieldu dokázala v sousedství najít dvě blízké přítelkyně. Erica a Tilly bydlely naproti. Všechny tři chodily o víkendech nakupovat a potom se stavily na kávu.

Ruth pokaždé s provinilým potěšením poslouchala, jak Erica a Tilly drbou sousedy z ulice: Kdo je taková držgrešle, že ani nezalévá trávník, kteří manželé si při hádce zapomněli zavřít okna nebo čí děti měly malér s místní policií.

Ruth by se nyní přítelkyním ráda svěřila s příběhem o nedávném konfliktu s matkou, jejíž dítě hlídala. Už nehlídá.

Před několika týdny přistihla malého Roye McMillana, jak se prohrabuje šperkovnicí na prádelníku. Vylezl po otevřených zásuvkách, jako by to byly stupně žebříku. Když vešla do ložnice, seděl Roy na prádelníku, klátil nohama a jakoby nic si cpal do nafouklých kapes těch pár laciných tretek, které Ruth vlastnila.

Postavila ho na podlahu a donutila, aby vysypal uloupený poklad z kalhot. Dala mu přísnou přednášku o krádežích a od toho dne bledého obtloustlého chlapce podrobovala každé odpoledne před odchodem rychlé osobní prohlídce. Nijak se nebránil. Dost často něco našla, i když si dávala na Roye celý den pozor.

Chlapcova matka Merry pro něj obvykle chodila pozdě. Jednou se náhodou objevila včas a byla překvapená, když uviděla Ruth, jak pokleká k Royovi na koleno a říká: „Tak jo, Royi, jdeme na to.“ Kluk se automaticky otočil a rozpřáhl ruce jako křídla letadla. Ruth ho několika zkušenými hmaty prohledala.

„Promiňte!“ ozvala se Merry McMillanová a přistoupila blíž. „Co to děláte?“

Merry byla malá a kulatá žena. Trochu připomínala plážový míč s brýlemi. Ruth vstala a tyčila se nad ní v celé své výšce. V teniskách měřila přes 180 centimetrů. „Prohledávám mu kapsy, protože jsem Roye několikrát přistihla, jak se pokouší brát věci, které mu nepatří.“

„Cože?“ Merry se na syna nedůvěřivě podívala. Roy stál s rozpaženýma rukama, zíral na boty a mlčel. Nezapíral, ale ani se nepřiznal.

„Několikrát jsme si vysvětlovali, že krádež je špatná věc,“ dodala Ruth.

„Můj syn není zloděj a byla bych opravdu velmi ráda, kdybyste přestala s těmi řečmi.“

„Nejsou to řeči, ale pravda,“ odpověděla Ruth pomalu, jako by mluvila s natvrdlým zaměstnancem. „Přistihla jsem Roye při krádeži, a to hned několikrát.“

Merry se nadmula ještě víc a řekla: „Byla bych vděčná, kdybyste mu přestala, hm, prohrabávat kapsy.“

„Paní McMillanová,“ pronesla ještě pomaleji, „nedávno jsem nachytala Roye s krabičkou léků na krevní tlak. Ani nechci vědět, jak se dostal do lékárničky. Mohlo to špatně skončit, kdyby je snědl.“

„Nehoráznost!“ vykřikla Merry.

„A zrovna teď jsem ho načapala s tímhle,“ řekla Ruth a ukázala umělohmotný dentální chránič, který si nasazovala na noc, protože ve spánku skřípala zuby.

Bezděky se usmála. Uvědomila si totiž, jak by se Tilly s Erikou bavily, kdyby věděly, že jejich kamarádka hlídá malé děti. Zrovna ona, tichá a nespolečenská Ruth. Nevěřily by svým uším.

Zastesklo se jí po nich. Uchylovala se k nim, když se Charles vracel z obchodních cest – většinou v mizerné náladě. Nezajímalo ho, jak Ruth tráví dny, když byl pryč. A nezajímalo ho ani, co dělá o víkendech, když byl doma. Sobota a neděle byly vyhrazeny nepřetržitému sledování televizních sportovních přenosů, ať už běželo cokoliv.

Přítelkyně jí pomáhaly, když Charles před dvaceti lety zemřel. O pár roků později Tilly s manželem prodali dům a přestěhovali se do Omahy za synem a vnoučaty. Tilly ještě několik let posílala Ruth vánoční přání, ale pak přestala.

Erica vyměnila po manželově smrti dům za byt ve městě Saint Paul, aby byla blíže rodině své starší dcery. Ruth chovala vůči hlavnímu městu Minnesoty jisté opovržení, které bylo běžně rozšířené mezi staršími obyvateli Minneapolisu.

Během Rutina dospívání se lidé na sousední město dívali jako na mladšího sourozence nebo na farmářský tým usilující o postup do první ligy. Minneapolis byl větší, pyšnil se Guthrieovým divadlem, Minnesotským orchestrem, baseballovým týmem Minnesota Twins, americký fotbal zastupovali Minnesota Vikings a ve městě sídlila Minnesotská univerzita, zatímco Saint Paul byl… minnesotským hlavním městem a to bylo vše. Životní podmínky v Saint Paul se v uplynulých desetiletích vyrovnaly většímu konkurentovi ze souměstí zvaného Twin Cities, ale předsudky obyvatel Minneapolisu měly tuhý kořínek. Podle Ruth by se Erica klidně mohla přesunout na Měsíc. Vyšlo by to nastejno.

Poté, co přítelkyně odešly, se čtvrť začala měnit. Generace Rutiných sousedů odešla do důchodu a odstěhovala se jinam. Místo nich přicházely nové rodiny s malými dětmi. Domy z doby po druhé světové válce byly hezké a pro mladé i cenově dostupné.

Vídala stále víc mladých matek s kočárky. Mávaly na Ruth, když plela záhony, a ona jim mávala zpět. Na intenzivnější kontakty byla příliš zdrženlivá a nové sousedky byly zřejmě moc zaneprázdněné na to, aby se s ní dávaly do řeči. Asi by ani nevěděla, co by si s nimi měla povídat.

O to víc ji překvapilo, když jedna z těch mladých matek jednou zaparkovala sportovní kočárek na příjezdové cestě a mířila přes trávník k záhonu. Ruth právě klečela v hlíně a snažila se ukáznit azalku s dlouhým stonkem.

„Dobrý den, můžu vyrušit?“ zeptala se mladší žena.

Mávala, i když se Ruth dívala přímo na ni.

„Jistě, copak potřebujete?“

„Jsem Jane Malloryová z čísla čtyřicet pět. Je to tady kousek vedle.“

„Ano, vím, kde je číslo čtyřicet pět,“ odpověděla.

„Vy jste Ruth, že?“

„Hm, ano.“ Uvědomila si, že stále klečí, a postavila se. Jane natáhla ruku a Ruth se chystala pozdrav opětovat, ale došlo jí, že má na rukou špinavé zahradní rukavice. Zarazila se uprostřed pohybu, aby je sundala. „Ruth Wintersová.“

Jane jí dychtivě potřásla rukou – o trochu déle, než by Ruth bylo příjemné.

„Víte,“ řekla Jane a pak se odmlčela, aby sebrala odvahu. „Vím, že se to nehodí a normálně by mě nenapadlo se ptát, ale jsem v zoufalé situaci.“

„Aha?“ pronesla Ruth vyčkávavě.

„No, takže. Chtěla bych se zeptat, jestli jste třeba někdy nehlídala děti. Chystám se nastoupit do práce na částečný úvazek a hodil by se mi někdo spolehlivý.“

Ruth naklonila hlavu. Nebyla si jistá, jestli slyšela správně. „A vy myslíte, že by to bylo něco pro mě?“

„Samozřejmě bych vám zaplatila. Šlo by asi o tři dny v týdnu, a ještě ne celé. Koupili jsme dům od Eriky. Říkala, že s jejími dětmi jste si vždycky báječně rozuměla.“

„To už je pořádně dávno.“

„Hele, jezdit na kole se taky nezapomíná! Uvažovala byste o tom? Prosím! Vytrhla byste mi trn z paty. Potřebovala bych hlídání od příštího týdne. Víte co? Pojďte se se Sam seznámit. Možná vás přesvědčí.“

Ukázalo se, že Samantha je milá, dobře vychovaná a bystrá holčička. Ruth se hned zalíbila. Samotnou ji překvapilo, když se slyšela, jak říká: „Tak jo, asi bych to zvládla.“

Hlídání vytrhlo Ruth z nudné nečinnosti, a než se nadála, začala se péči o děti věnovat téměř na plný úvazek. Jane měla v okolí spoustu známých a zpráva o schopné chůvě se mezi matkami v okolí rychle rozkřikla. Ruth se brzy starala o několik dětí a na nástěnku v kuchyni pověsila ručně psaný rozvrh, aby měla přehled o tom, kdo kdy přijde.

Postupně se začala vůči Jane otevírat. Pokaždé si trochu popovídaly při vyzvedávání Samanthy nebo když se viděly na předzahrádce, jak to dělají dobří sousedé. Jane se nejvíc blížila pojmu přítelkyně, i když Ruth nikdy nepolevovala ve své ostražitosti – před nikým.

Když začala hlídat děti, uvědomila si, že pro tuto práci bude potřebovat vybavení. Koupila na oplocenou zahradu pískoviště se slunečníkem a taky několik plastových prolézaček – bytelných, aby vydržely nápor drobotiny a nepřevracely se. Pak ještě obstarala kostky, pastelky, omalovánky, jednoduché skládačky, Člověče, nezlob se a karty, aby děti zabavila i v zimě, až nebudou moct chodit ven.

Už dávno se smířila s bezdětným životem, takže pro ni bylo obrovským překvapením, jaká je s dětmi zábava. Zjistila, že má nečekanou schopnost hrát si a jednat s dětmi jako rovný s rovným. Na několik hodin denně ztrácela svůj obvyklý zamračený výraz. Dokázala hodit všechno za hlavu a soustředila se na děti stejně intenzivně jako ony na své hry.

Pracovala celý život ve stále stejné společnosti. Když se po téměř čtyřiceti letech stala v rámci „úsporného programu“ nepotřebnou, zkoušela se zabavit různými způsoby. Ráda chodila do kina, ale jen občas dávali film, který by ji zajímal. Navštěvovala galerie v Minneapolisu, ale brzy znala jejich sbírky nazpaměť a nové výstavy se konaly maximálně jednou za čtvrt roku.

Do muzeí taky někdy zašla, ale ne o víkendech, kdy si rodiče zřejmě mysleli, že je jedno, jestli jejich děti řádí na hřišti nebo mezi exponáty. Radši si je prohlédla ve všední dny, kdy tam bylo volněji, což platilo o všech kulturních institucích. Jenže ani během týdne to nebylo úplně ono. Ve velkých strohých prostorech Walkerova centra umění i v o něco útulnějších místnostech minneapoliského uměleckého muzea se cítila nepříjemně nápadně, když přecházela z expozice do expozice a slyšela své vlastní kroky – přestože měla tenisky s měkkou podrážkou.

Nakonec zůstávala doma, i když ji nebavilo trávit dny luštěním sudoku. Ale co jí zbývalo? A když se nevěnovala sudoku, tak křížovkám nebo sledování starých filmů a nekonečných seriálů (vlastně jen jednoho, Všeobecné nemocnice, protože to bylo vše, co přežilo z pořadů, které sledovala v letech, kdy ošetřovala svého otce).

Po propuštění dostala odstupné ve výši půlročního platu. Přesto si dělala starosti, co bude pak. Odstupné si dala stranou na horší časy a žila z podpory v nezaměstnanosti a později ze sociálních dávek. Když se na ni Jane Malloryová obrátila s nabídkou hlídání dětí, zdálo se jí to jako příjemný přivýdělek.

V minulosti zažila několik vážných finančních potíží. Od té doby ji pronásledovaly pochmurné fiskální obavy. Pramenily ze stejné vrstvy podvědomí jako strach, že se ztrapní před lidmi.

Usrkávala zředěnou dietní limonádu a dívala se oknem na děti. Náhle ji přepadl známý nepříjemný pocit, který ji občas dokázal trápit dny i týdny.

Byla se svým životem dlouhodobě nespokojená. Snažila se pochmurné pocity potlačit a zahnat do posledního koutku duše, ale jednou za čas se jim stejně podařilo uniknout. Stačil malý podnět nebo vzpomínka a byly venku.

V práci ve firmě Briggs & Oden se mohla rozptýlit a díky tomu se více méně úspěšně protloukla manželstvím.

V mládí to bylo svým způsobem ještě lepší. Musela se starat o nemocného a celkově nemohoucího otce. Řešila každodenní základní starosti a neměla čas přemýšlet o tom, jak mizerné karty jí život rozdal.

Až do manželovy smrti běžel život v tak zajetých kolejích, že si ani neuvědomila, jak byl neuspokojivý. Teprve po Charlesově smrti jí došlo, jak moc energie z ní manžel vysával. Když každé pondělí konečně odjížděl na cesty, cítila se po víkendu úplně vyčerpaná.

Nejhorší byl první měsíc po propuštění z firmy. Snášela se na ni mračna temných myšlenek. Zprvu proti nim bojovala tím, že si naplánovala domácí práce a sepsala seznam. Nic zvláštního, třeba 1. jít na nákup nebo 2. vyplít záhony. Jenže když měla hotovo, cítila se opět prázdná a čelila věčné otázce: Co teď? Pomohlo jí až hlídání dětí.

Díky nové, smysluplné činnosti si dokázala odpočinout od sebe samé. Věnovala se péči o malé děti a jen občas si uvědomila, že kdesi na okraji vědomí se stále vznáší temné chmury.

Hlídala tříleté i o něco starší děti. V tomto věku byly většinou naučené chodit na záchod (pleny měla doma jen pro jistotu), rozuměly slovu ne a stále ještě plnily příkazy jen proto, že „jsem to řekla“.

Dokázaly mluvit v celých větách a měly zábavně nespoutanou představivost. Ale i když se uměly verbálně vyjadřovat a hrát si spolu, byli to stále předškoláci: Dost staří na to, aby se s nimi dalo domluvit, ale příliš malí na to, aby zůstali dlouho sami, zejména ve skupině.

Dovnitř vběhla Samantha a jako na zavolanou vytrhla Ruth, která už chvíli zírala do sklenice, ze zamyšlení.

„Slčwrnsvá! Slčwrnsvá!“ zaječela pisklavým hláskem a zatahala ji za lem svetru. Poskakovala přitom z nohy na nohu. Když byla rozrušená, drmolila Rutino jméno skoro nesrozumitelně. A i když byla v klidu, říkala jí slečno Wintersová, přestože jí matka připomínala, že její pečovatelka je paní.

„Samantho, zlatíčko, pamatuješ si, co jsem ti říkala – že v domě se nekřičí?“ vyhrkla Ruth trochu ostřeji, než měla v úmyslu.

Samantha se zamyslela a pak špitla: „Ano, prosím.“

„Výborně,“ pochválila ji.

„Promiňte, slečno Wintersová, ale Jared kaká na pískovišti,“ šeptala Samantha. Její slova však zněla zřetelněji, než kdyby ječela.

Ruth vyskočila a vyběhla zadními dveřmi na zahradu. Samanthu táhla za ruku za sebou. A opravdu, Jared zrovna vítězoslavně vstával z dřepu. Na první pohled bylo patrné, že se mu dílo uprostřed pískoviště podařilo. Pak se sehnul a začal na tu malou hromádku házet dozadu mezi nohama písek. Pádloval rukama, jako když pes spokojeně zahrabává zadními tlapkami svůj výtvor. Kraťasy měl stále stažené kolem kotníků a slipy brzy plné písku. Nebezpečně přešlapoval a jen náhodou se netrefil do svého výtvoru.

Vzhlédl, usmál se na Ruth a hrdě ukázal na malou hromádku zasypanou pískem. Kolem se už za teplého odpoledne začaly rojit mouchy.

„Takhle to dělá naše kočka,“ prohlásil a vstal.

Než mohl pokračovat ve vysvětlování, vytáhla ho Ruth za jednu ruku z pískoviště, dál od místa činu. Postavila ho do trávy, klekla si k němu a pomohla sundat slipy plné písku. Vytřepala mu písek ze šortek, pak ho vzala za ruku a vedla s holým zadkem přes zahradu k domu. Samantha na ně zaujatě zírala.

„Nechoď do pískoviště, dokud ho nevyčistím,“ nakázala jí. „Víš co? Pojď domů a vybarvuj omalovánky. Já se zatím postarám o Jareda.“

Samantha poslechla a Ruth se mohla soustředit na to, aby Jareda uvnitř umyla a oblékla.

„Proč jsi to udělal, Jarede? Ty přece nejsi kočka,“ zeptala se s upřímnou zvědavostí.

„No, fakt se mi chtělo. Na nočník bylo daleko a nechtěl jsem si ušpinit kalhoty. A pak jsem si vzpomněl na naši kočku – taky chodí do písku.“

„Nemám moc ráda kočky, a proto se raději starám o mladé pány a dámy. Nikdy předtím jsme o tom nemluvili, takže se na tebe nezlobím. Kočky opravdu chodí na záchod na zahradu, ale lidi ne. K tomu máme toalety. Takže příště utíkej co nejrychleji domů.“

„Ano, paní Wintersová,“ prohlásil vážně a přikývl.

Vedla ho zadními dveřmi do koupelny, když zazvonil telefon. Pevná linka. Ruth držela v jedné ruce Jaredovy slipy a kraťasy, druhou ukázala Samantě omalovánky, pak nasměrovala malého chlapce do chodby a řekla: „Běž do koupelny a počkej, až tě přijdu umýt, Jarede. Stůj klidně a snaž se ničeho nedotýkat, než vyřídím telefon.“

Odložila Jaredovo oblečení od písku do kuchyňského dřezu a pak popadla nástěnný telefon. Zazvonil už třikrát. „Haló?“

„Ruth, tady Ronnie. Jak se máš?“

„Veroniko, to je překvapení.“

Červenec se chýlil ke konci. Ruth si v duchu rychle spočítala, že se sestrou nemluvila skoro rok. A osobně se neviděly ještě déle.

Rozhostilo se ticho. Kdo promluví první, prohraje, pomyslela si Ruth. Ve hře na vyčkávanou byla lepší.

Veronica se ozvala první: „Volám ve špatnou dobu, Ruthie?“

„To máš jedno,“ odpověděla. „Co se děje?“ zeptala se, i když věděla, proč sestra volá. Včera jí zatelefonovala neteř – Veroničina dcera Chloe. Takže se dalo čekat, že se ozve i matka…

„Chloe mi řekla, že tě požádala, abys šla jejímu dítěti za kmotru,“ pronesla Veronica, jako by sestře četla myšlenky.

„Ano, jsem moc ráda, že si vzpomněla zrovna na mě.“

„Takže půjdeš?“

V sestřině hlase byl znát nesouhlasný tón. Ruth neodolala a trochu ji popíchla.

„Samozřejmě že jsem na něco takového příliš stará,“ prohlásila a Veronica se chytila na návnadu.

„Přesně to jsem řekla Chloe…“

„Na druhou stranu,“ pokračovala Ruth, „Chloe zřejmě moc záleží na tom, abych za kmotru šla právě já. Takže musím poslechnout.“

Telefon se odmlčel a Ruth si už myslela, že se spojení přerušilo. Pak se ovšem ozval povzdech a Veronica zabručela: „Řekla ti, že je těhotná, dřív než mně.“

„Neboj,“ řekla Ruth, „babička je odjakživa víc než kmotra.“

Veronica se rozesmála. „Panebože, neříkej mi tak! Dokážeš si mě představit jako babičku?“ Poprvé po dlouhé době zněla uvolněně. „A neříkej mi ani babi, připadala bych si jako stařenka se šátkem na babku.“

Ruth se pobaveně uchechtla, ale telefon se opět odmlčel.

Tentokrát přerušila mlčení Ruth, protože si uvědomila, že Jared pravděpodobně roznáší písek po celé koupelně. „Chceš probrat ještě něco? Kromě toho, že bych neměla jít za kmotru? Není to trochu mimo i na tvoje poměry, Veroniko?“

„Prosím… nemohla bys…,“ hlesla sestra. Ruth se překvapeně podívala na sluchátko. Znělo to jako opravdová prosba. V hlase se ozýval zvláštní bolestivý podtón.

„Co jestli bych nemohla?“ zeptala se a uvažovala, proč sestra tak vyvádí kvůli kmotrovství.

Následovala další pauza, pak se Veronica nadechla a vyhrkla: „Mohla bys mi prokázat laskavost?“

„Já?“ zeptala se Ruth nevěřícně. „Jakou laskavost?“

„Potřebuju odvézt. Máš volno od pondělí za týden?“

„Odvézt?“ opakovala rozčileně. „Rok jsi se mnou nemluvila a na Chloině svatbě ses ke mně chovala naprosto nemožně. A teď najednou zavoláš a chceš po mně odvoz?“

„Ruth…“

„Nepřerušuj mě, Veroniko. Zavoláš mi z ničeho nic, jsi naštvaná kvůli té záležitosti s kmotrou a pak mě požádáš, abych všeho nechala a dělala ti řidiče? Tak tohle už je fakt vrchol. Co si o sobě myslíš?“

„Kdybys mě chvíli poslouchala…“

„Poslouchala jsem tě celý život, ne? Vždycky jsi myslela jen sama na sebe a o nikoho jiného se nezajímala.“

„Ruth… mám rakovinu.“

„Cože?“

„Mám za sebou operaci a teď potřebuju odvézt na chemoterapii.“

Ruth zalapala po dechu.

„Rakovinu? Kdy jsi to zjistila?“

„Asi před čtyřmi měsíci.“

„Čtyři měsíce? A říkáš mi to až teď?“

„Neví to nikdo. Jen Irwin a doktoři.“

V Ruth se střetávaly protichůdné pocity. Především ji zdrtilo pomyšlení, že by sestra mohla zemřít. Vždyť byla poslední žijící příbuznou, kromě Chloe samozřejmě.

Šok byl však vzápětí potlačen celoživotní nevraživostí a ublížeností. Vždy byla pro Veroniku na posledním místě, až na situace, když od ní sestra něco potřebovala. Takhle je to pořád, pomyslela si Ruth. Čekala čtyři měsíce, než mi to řekla, a to jen proto, že nemá nikoho jiného, kdo by jí posloužil.

„Je mi líto, ale nejsem si jistá, jestli bych to zvládla,“ vyhrkla. „Ještě se ti ozvu.“ Zavěsila a uvědomila si, že ještě nikomu v životě nepráskla telefonem.

Kapitola 2

Po většinu dospělého života se vztahy mezi Ruth a mladší sestrou Veronikou pohybovaly na škále od otevřeného nepřátelství po napjatě mlčenlivé příměří. Sestry spolu dokázaly celé měsíce nemluvit.

Období relativního klidu byla daleko kratší než stadium prudkých hádek. Ruku ke smíru pak vždycky nabídla svědomitá a smířlivá Ruth.

„Máš jen jednu sestru,“ vtloukala jí od mala do hlavy matka. V dětství je dokázala udržet na uzdě, ale v dospělosti se mírové soužití stále častěji měnilo v nenávistné boje.

Komplikovaný vztah se sestrou si připomněla, když včera zatelefonovala neteř.

„Teto Ruth? Tady Chloe. Dostala jsi můj e-mail?“

Ruth si uvědomila, že už pár týdnů nevytáhla iPhone z kuchyňské zásuvky. Bylo to jediné zařízení v domácnosti, na kterém si mohla přečíst e-maily. Sama žádné nepsala, takže ji jen zřídkakdy napadlo iPhone zapnout a zkontrolovat poštu.

„Je mi to líto, zlatíčko, ale nic jsem nečetla,“ odpověděla Ruth a postavila se ke kuchyňskému oknu, aby viděla na děti hrající si na zahradě. „Víš, jak jsem na tom s technologiemi. Jak se máš? Děje se něco?“

„Jak se to vezme. Psala jsem ti, aby ses mi ozvala, že mám novinky. No a když jsi o sobě nedávala vědět, zavolala jsem sama.“

„No, určitě to nebude nic, kvůli čemu bych se měla cítit hrozně. To už bych se určitě dozvěděla od tvé matky.“

„Máma to ještě neví,“ řekla Chloe, odmlčela se a po chvíli dodala: „Mrzí mě, jak se k tobě chovala na naší svatbě.“

„Ach, zlato, to už dávno odvál čas. Za svou matku nemůžeš. Svatba byla překrásná a já si ji parádně užila.“

Chloe se před rokem v San Francisku provdala za softwarového architekta Davida. Zrovna v té době spolu sestry už zase nemluvily a jejich vztahy klesly na bod mrazu, protože… Ruth si už ani nedokázala vzpomenout, proč. Veronica se neúspěšně snažila přemluvit Chloe, aby Ruth nepozvala. Neteř nejen neposlechla, ale dokonce jí před tetou „uklouzlo“, k čemu ji matka naváděla.

Po celý svatební víkend v San Francisku si Veronica dávala záležet na tom, aby s Ruth nepromluvila ani slovo. Záměrně ji přehlížela, jako by byla vzduch. Dokonce ji nepředstavila ani novým příbuzným.

Ponížená Ruth se posilnila několika skleničkami šampaňského a přistoupila k neteřině tchánovi Clarkovi, potřásla mu rukou a řekla: „Gratuluju, váš syn je dokonalý mladý muž a má velké štěstí, že se oženil s mou neteří. Jsem Ruth Wintersová, Chloina teta. Moc ráda vás poznávám.“

Všimla si, jak Veronice spadla čelist. Pak odkráčela pryč a ještě zaslechla, jak se Clark ptá: „Znáte někdo tu paní?“

O chvíli později zahrála Ruth stejné divadlo s Chloinou novou tchyní Marlene. Stála vedle Veroničina posledního manžela Irwina (kterého Ruth také nikdy dřív neviděla). Nasadila široký úsměv, srdečně stiskla Marlene i Irwinovi ruku a oběma se představila. „Myslím, že je to Veroničina sestra,“ stačil šeptnout Irwin.

Svatební hostinu strávila Ruth konverzací s jednou z ženichových starších tet, nespokojenou se zasedacím pořádkem.

„Nikoho na tomhle konci stolu neznám!“ stěžovala si.

„No, mě už teď znáte,“ prohlásila Ruth posilněná šampaňským. Večeři strávila tím, že starší ženě vyprávěla příběhy o celoživotní sourozenecké antipatii a přičítala ji Veroničinu vrozenému sobectví.

Několik dní po svatbě zazvonil telefon. Veronica se neobtěžovala ani pozdravit. „Co jsi nakukala Davidově tetě Delores?“ vyštěkla rovnou. Ruth zřejmě seděla vedle největší drbny z ženichovy rodiny.

„Mluvila jsem se spoustou lidí,“ odpověděla vyhýbavě. „Nepamatuju si přesně, co jsem komu říkala.“

„Prý jsi o mně mluvila jako o rozmazlené maloměstské paničce!“

„Promiň, Veroniko, ale budeš to muset ještě víc upřesnit. Jak jsem říkala, bavila jsem se se spoustou lidí.“

„Maloměstská panička? To myslíš vážně?“

„Co je na tom špatného?“

„Taky žiješ na malém městě.“

„Ale na rozdíl od tebe nepředstírám, že je to velkoměsto.“

Veronica zavěsila a bylo to naposledy, co spolu sestry mluvily.

„Aspoň ti řeknu osobně, co je nového,“ prohlásila Chloe.

„Jistě, drahoušku, povídej a přeháněj!“

„Jsem těhotná!“

„Ach, zlatíčko, to je báječné.“

„S Davidem chceme, abys šla dítěti za kmotru.“

„Vážně? Ach, to je od vás hezké, ale co bych to byla za kmotru, kdybych děťátko nevídala a nerozmazlovala ho? Ani za tebou se skoro nedostanu.“

„Nepřemýšlela jsi někdy o odchodu z Minnesoty?“ zeptala se Chloe. „Lidi se stěhují pořád. Podívej se na mě. V Bay Area jsem tak šťastná, že to ani říct nedokážu.“

„Co je špatného na Saint Louis Parku a Minneapolisu?“

„Tvoje matka by s tím nesouhlasila.“

„Jedinou tetu.“

„A jak?“