Tajný život Římanů

Starý Řím, jak ho neznáte

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Sommer

Tajný život Římanů / Starý Řím, jak ho neznáte – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Michael Sommer

Dark Rome. Das geheime Leben der Römer

© Verlag C.H.Beck oHG, München 2022

Translation © Aleš Valenta, 2025
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-3143-6

ISBN e-knihy 978-80-267-3150-4 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3153-5 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3154-2 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

Mystérium

Nejbližší cizina

Jeden ze sedmi římských pahorků se nazývá Aventin. Kde se v antice shromažďovala chudina, je dnes elegantní obytná čtvrť, v níž jsou poklidné ulice lemovány nádhernými vilami. Poslední domovní číslo na ulici Via Santa Sabina patří kostelu, zasvěcenému svaté Marii del Priorato. Klasicistní svatostánek, na němž lze ještě zaznamenat stopy rokoka, je na celém světě jedinou stavbou postavenou podle plánů Giovanniho Battisty Piranesiho. Architekt a mědirytec, který věnoval celý život klasické architektuře Říma, jejž si zvolil za svůj domov, je tu také pohřben.

Název kostela je odvozen od priorátu suverénního maltézského řádu, který se nachází hned vedle. Katolický rytířský řád, pozůstatek křížových výprav, spravuje z velkého komplexu na Aventinu své rozsáhlé nemovitosti roztroušené po celém světě. Turistickou atrakcí není však ani Piranesiho kostel, ani priorát, ačkoli by si to obě stavby svrchovanou měrou zasloužily, nýbrž brána, za níž leží pozemek priorátu, respektive přesněji řečeno klíčová dírka v této bráně. Ne že by se snad mohl člověk skrze Buco della Serratura dell’Ordine di Malta, nazývanou také „Svatá klíčová dírka“, podívat na pozemky maltézského řádu. Ba ani o (co možná utajovaném) počínání řádových rytířů se nic nedozví ten, kdo se postaví do fronty zvědavců. Nikoli, jde o něco jiného. Klíčová dírka nabízí snad nejkrásnější pohled na kupoli chrámu svatého Petra, která je odtud vzdálená asi kilometr a půl vzdušnou čarou. Jako by se nejsvětější kostel katolického křesťanstva tyčil přímo na konci pečlivě zastřižené aleje vavřínů.

Už v dětství se učíme, že klíčovou dírkou se nemáme dívat, stejně jako se nesluší poslouchat za dveřmi. Přesto právě tohle je smyslem této knihy: nahlédnout klíčovou dírkou do starého Říma a zjistit, co se tam skrývá a odehrává.

Následujících deset kapitol chce probudit nadšení pro zakázané světy za portály a zdmi, v podzemí a v utajení. Tedy pro onen Řím, který nechtěl být viděn a slyšen, přesto ale po sobě zanechal stopy, jež dokážeme s pomocí metod moderní vědy temnotě vyrvat.

Cesta tajemným Římem začíná na rozhraní mezi soukromým a veřejným, tedy tam, kam už každý nemá přístup a kde začíná to, co se skrývá před zraky veřejnosti (kapitola I). Řekové a Římané byli vůbec první, kteří tuto hranici ostře narýsovali. Nevynalezli ovšem skrytost, ale naopak veřejnost, která se ke všemu, co se odehrává v utajení, staví s patřičnou dávkou skepse. V tomto ohledu byli Římané ještě o něco důslednější než Řekové. Je to patrné z toho, jak tvrdě republika postupovala proti mystériím, importu z Řecka, který byl od 2. století před n. l. ve městě nad Tiberou stále oblíbenější, od počátku však narážel na hněv úřadů (kapitola X). O tomtéž svědčí záplava zákonů, jimiž se stát pokoušel zarazit zločinnost, která se chystala v utajení (kapitola IX).

Buco della Serratura dell’Ordine di Malta: Kdo se podívá Svatou klíčovou dírkou, má před sebou Vatikán jako na dlani.
Zdroj: www.shutterstock.com

Při bližším pohledu se ukazuje, že hranici mezi soukromým a veřejným, utajeným a zjevným chápali Římané jinak než lidé v moderní době, a to do jisté míry způsobem nám cizím. V Německu je samozřejmé, ba je to považováno za pilíř demokracie, že spolkový sněm a všechny ostatní parlamenty jednají veřejně. V římské republice byl senát, v němž padala rozhodnutí, která se zásadně dotýkala života všech občanů, pánským klubem, rokujícím s přísným vyloučením veřejnosti. A zatímco senát jednal v utajení, neshledávali Římané ani Římanky nic pohoršlivého na tom, odbývat své fyzické potřeby před očima všech, v důvěrném kruhu veřejných latrín.

Z našeho hlediska je také nepochopitelné, že lidé, kteří se stali obětí trestných činů, je museli vyšetřovat na vlastní pěst a takto to, co se odehrávalo ve skrytosti, odhalit veřejnosti. Státní zastupitelství, které to za nás obstarává dnes, totiž neexistovalo a teprve krok za krokem se v římské právní praxi prosazovala zásada, že se na vyšetřování těžkých kriminálních případů nasazovali úředníci. Mnohé, co dnes zajišťuje stát, bylo v antických společnostech soukromou záležitostí. A naopak se v době římského císařství stát, zastupovaný armádou, stále znovu pokoušel převzít do svého monopolu zbrojní výrobu, která je dnes téměř všude záležitostí soukromého sektoru (kapitola IV).

Doslova matoucí jsou hranice u tématu sexuality (kapitola II). Kdo se dnes prochází Pompejemi, nechávaje na sebe působit luxusní villu Oplontis, nebo podnikne obhlídku po Národním muzeu v Neapoli, doslova zakopává o dráždivě působící obrazy, na nichž jsou vyobrazeny páry ve všech možných i nemožných pozicích při pohlavním styku. Římští básníci Catullus a Ovidius byli právě takovými mistry lascivnosti jako nesčetní a bezejmenní autoři nástěnných kreseb Pompejí a Herculanea. Současně však Římané cudně zahalovali své ložnice, v nichž se muž a žena věnovali té nejkrásnější podružné činnosti života. Římské manželské páry, zvláště z vyšší společnosti, o svém milostném životě cudně mlčely, přičemž mladé dívky, když ve čtrnácti letech uzavíraly svazek na celý život, bývaly sexuálně naprosto nezkušené.

Stejně jako moderní společnosti sužovala i Římany kriminalita, která se maskovala pod pláštíkem utajených jednání (kapitola V a IX). Traviči, sérioví vrazi, podvodníci, žháři, penězoměnci, vyděrači, lupičské bandy – ti všichni provozovali svoje nekalé řemeslo v ilegalitě. Společnost reagovala tím, že proti právu silnějšího nasazovala zákon. Ovšem stát, v jehož rukou dnes spočívá mocenský monopol, a tudíž prosazování práva a zákona, takříkajíc hasil, co hořelo, i když v císařské době a zvláště v pozdní antice existovala tendence rozšiřovat působnost státu do stále nových oblastí. Skoro úplně chyběly bezpečnostní orgány, především policie. A armáda, do jejíž sféry spadala i vnitřní bezpečnost, byla povšechně tímto úkolem přetížena. Přitom však to byli nezřídka vojáci, kteří civilisty týrali bezmála jako zločinci.

Jak je možné, že se v takových podmínkách společnost úplně nezhroutila? Bylo to dáno tím, že v ní působily vnitřní síly, které v mnoha ohledech vyvažovaly absenci státního mocenského monopolu, především rodina, patronát a klientela. Velkorysí soukromí dobrodinci rozdávali širokým masám potraviny a oblečení a pořádali velkolepá představení typu gladiátorských her. A pak tu působila křesťanská církev se svou organizací, jež bránila rozkladu a zaplňovala vakuum, jež se vytvářelo v místech, kde se moderní stát stará o vše možné: bezpečnost, základní životní potřeby, infrastrukturu. Ještě i dnes existují státy ve Střední a Přední Asii, v Africe či na Balkáně, které jsou slabé nebo se přetahují o vliv s konkurenčními společenskými systémy, jako jsou kmeny a klany. Dokonce i v jižní Itálii poskytují velkorodiny bezpečnost tam, kde stát selhává. Mnohé struktury římské společnosti skutečně připomínají mafii, s tím rozdílem, že ovšem nekonkurovaly mocenskému monopolu státu, tak jako dnešní organizovaná kriminalita, nýbrž působily tam, kde si stát sám žádné úkoly nekladl (kapitola VIII).

Přesto byl stát i v antickém Římě dostatečně silný, aby se vzepřel pokusům o rozvrat úředních struktur korupcí. Již za republiky se vytvořily zákonné prostředky proti zneužívání státní moci, především tam, kde úředníci bezostyšně zneužívali svou moc v provinciích k vlastnímu obohacení. Římské vládnoucí vrstvě se podařilo za krize vyvolané Catilinou zachránit republiku proti pokusu jednotlivce strhnout násilím moc na sebe. V roce 63 před n. l. zachránil Cicero, jsa přitom téměř osamocen, republiku proti tajnému spiknutí jednoho pobloudilého aristokrata. V roce 44 před n. l. se pokusili političtí amatéři v tajném spiknutí vymanit republiku ze sevření faktického monarchy Caesara. Nic nedokládá politické zmatky lépe než ironie, že obránci republiky se sotva dvacet let po Ciceronově vítězství nad Catilinou museli sami uchýlit do ilegality (kapitola VII).

Zvyšující se počet politických spiknutí na konci republiky a za římského císařství je charakteristickým rysem doby. Jsou symptomem ztráty kontroly, kterou senátorská elita utrpěla v průběhu několika málo desetiletí. Z vládců republiky, kteří svou vůli diktovali panovníkům a celým národům, se od Augustových časů stávali pouzí statisté, z nichž si císařové vybírali svůj vyšší správní personál. Přitom žít v okolí císařů jako Caligula či Domitianus mohlo být životu nebezpečné. Člověk se ještě ani nerozkoukal a ocitl se na listině smrti nebo dostal od přátelsky vystupujícího centuriona příkaz přeřezat si žíly. Ve snaze obnovit kontrolu sahaly oběti k jedinému prostředku, jenž jim zbýval: potají připravovaly spiknutí, kuly vražedné plány a vařily jedy, aby tyranům pomohly na onen svět. Často se to podařilo, jindy však se tamtéž odebrali sami spiklenci.

Ztrátu kontroly však zažívali nejen velcí páni v senátě, nýbrž stále častěji se týkala i prostých lidí. Za situace, kdy chyběl vědecký obraz světa, jakož i pečovatelský stát, si často nedokázali pomoci jinak než tím, že hledali útočiště u vyšších mocností. Jelikož bohové se často jevili příliš vzdálenými a nedosažitelnými, vybírali si za partnery k rozhovoru nezřídka bytosti typu démonů či duchů zemřelých, odříkávali kouzelná slůvka anebo připravovali magické nápoje (kapitola VI). Vykoupení a tím jistou míru kontroly slibovala ale také mysteriózní náboženství, jejichž stoupenci museli absolvovat iniciační rituál, aby získali status zasvěcenců (kapitola X). Veřejnosti zůstalo utajeno, co se odehrávalo za zdmi svatyní, jako byl Démétřin chrám v Eleusíně. Antické náboženství tím překročilo hranice směrem k vytváření společenství a nastoupilo tak cestu, na které pokračovalo – částečně z ilegality – důsledně křesťanství.

Oblast tajemna, mystéria, je dnes součástí světových dějin, jež se kdysi označovala „klasický starověk“. Antika se svou historií a kulturou byla ve školních osnovách do značné míry potlačena, takže kdo nestuduje některý z klasických jazyků, má sotva naději, že přijde do styku se světem starých Řeků a Římanů jinak než jen povrchně. Je to škoda, neboť s antickým Středomořím se z našeho zorného úhlu vytratila nejen v mnoha ohledech jedinečná dvojí civilizace, vytvářející po staletí zásadní referenční bod pro myšlení a vnímání vzdělanců, nýbrž také nejmenší společný historický a kulturní jmenovatel, na němž se zřejmě může dodnes shodnout Evropa, která je jinak ve všech ohledech tak rozmanitá.

Klasický filolog Uvo Hölscher se proslavil výrokem, že antika je pro nás „nejbližší cizinou“. Cizinou, protože se skutečnost, v níž Řekové a Římané žili, od našeho světa fundamentálně odlišuje. Zároveň však relativně blízká, jelikož je – na rozdíl od minulosti Indie, Číny, Persie, nebo dokonce starých amerických kultur či subsaharské Afriky – s naší přítomností propojena dvěma tisíci let intenzivní recepce a kromě toho do ní můžeme dosti snadno proniknout studiem dvou jazyků, které jsou nám relativně značně přístupné.

Před dobrými padesáti lety zveřejnil historik antiky Christian Meier stať s názvem „K čemu jsou nám ještě dnes dějiny starověku?“, v níž dokazoval, že teprve na základě toho, co víme o této naší nejbližší cizině, dokážeme pochopit mnohé z naší vlastní skutečnosti. V antice jsme se sami všude setkávali s „jinou možností“, to znamená, že v Řecku a Římě stále znovu zakopáváme v nejrůznějších, dílem embryonálních, dílem také zcela cize vypadajících formách o věci známé. Bez možnosti přijmout toto zásadně odlišné, ale přesto s naší skutečností dosud těsně propojené hledisko a mít tak možnost modernu pozorovat takříkajíc zpovzdálí, nejsme vůbec schopni pochopit, čím je naše vlastní epocha zvláštní. Meierova formulace zněla: Kdo zná jen novověk, „stojí v dějinách pouze na jedné noze“.

V dnešní době se klade Meierova otázka po smyslu antiky znovu. Tenkrát to byl duch roku 1968, který chtěl nejen vymést ztuchlinu tisíce let, ale také skoncovat s domněle přežilými vzdělávacími ideály. Dnes už neexistuje klasický kánon, jejž by bylo potřeba obhajovat proti ekonomistickému myšlení na bázi užitku zprava a proti levicové, identitárně orientované zběsilosti, která podezřívá z rasismu veškeré historické dědictví Evropy. Dnes je už sotva možné prosadit takové pojetí, jež by začlenilo antiku do učebních osnov a divadelního repertoáru proto, že by byla vzorem pro naši skutečnost. Avšak klíčové Meierovo tvrzení, že kdo o skutečnosti není schopen přemýšlet z jiného konce dějinného kontinua, ten ji nepochopí, na své aktuálnosti nic neztratilo. Řecko-římská antika je laboratoří, kde se senzačně tvůrčím způsobem experimentovalo s tím, co je historicky možné.

V následujících kapitolách by autor rád předal něco z této experimentátorské radosti modernímu čtenáři. Klíčová dírka nám umožní nahlédnout do nejtajemnějších, skrytých, v podzemí se odehrávajících dějů antiky. Tak jako se světlo, zachycené kamerou, promítá na matnici, vzniká z perspektivy klíčové dírky obraz epochy, v němž dostává blízké a cizí přesné obrysy. A tak jako ve skutečnosti není eleusínský chrám ohrazen zdí, nýbrž lidstvo venku je omezeno svým věděním, tak také my vězíme ve zdech našich zkušeností, zvyků a myšlenkových schémat. A to do té doby, než se odvážíme z našeho světa vykročit. Nechte se tedy zasvětit do tajemství římské antiky!

I. Secretum

O zavřených dveřích a tajných místech

Secretum znamená latinsky „tajemství“. Toto substantivum je neutrem participia perfekta pasiva slovesa secernere, které značí tolik co „odlišit“, „vydělit“, „dělit“. Secretum je něco, co se liší, co je oddělené. Ale od čeho? Může znamenat odloučenost, osamocenost, vztahovat se k místům, jež jsou vzdálena od oživených veřejných prostor, anebo může znamenat tajnost či tajemství. Secretum také obnáší něco, co se vymyká viditelnosti. Secretum bylo pro Římany vše, co se odehrávalo v utajení, za zámkem či závorou, v domech či hlavách. Na uchránění secreta se často muselo vynakládat mnoho peněz. Lidé věřili na tajné posly, tajemná písma, na propuštěnce a otroky vázané mlčenlivostí; jejich mlčení si možná pojišťovali i tím, že jim vyřízli jazyk. Secreta byla však také místa, která ležela daleko od všedního dne lidí: ztracená místa, lost places, na kterých si případně dávali dostaveníčko duchové mrtvých.

Nebyl tam žádný nočník

Kniha, která se zabývá tajemnem v římském světě, musí začít u otázky, kde končí veřejný prostor a kde začíná to, co je z něj vyčleněno a často má také před ním zůstat skryto. Veřejnému je odňato soukromé, a také naše slovo „privátní“ pochází z latiny. Adjektivum privatus se významově téměř úplně shoduje se secretus. Značí právě tak „oddělený“, ale nikoli všeobecně, nýbrž ve specifickém smyslu: toho, co je odděleno od veřejného, náleží do privátní sféry.

Oddělení veřejného a soukromého prostoru je méně samozřejmé, než by se mohlo zdát. Ještě ve starém Egyptě a Přední Asii ho lidé skoro vůbec neznali. Tam, kde se žilo, rozhodovalo příbuzenství: rodiny, klany a kmeny bydlely pohromadě, celé městské čtvrti patřily do společného vlastnictví velkorodin, jejichž příslušníci do domů volně vstupovali, respektive je opouštěli. Sotva existovala možnost úniku, stažení se do soukromé sféry, skryté před rozsáhlým příbuzenstvem. Stinnou stránkou solidárních rodinných svazků byla neustálá sociální kontrola.

Pokud však perspektivu obrátíme, zjistíme, že ani veřejný prostor neexistoval. Vše bylo takříkajíc soukromé, jelikož abstraktní představa o společenském bytí, či dokonce státu, byla starým orientálním společnostem cizí. Dokonce i velké instituce, jejichž zdaleka viditelné budovy se tyčily nad městem a z nichž byly později ovládány celé říše – paláce a chrámy –, náležely do soukromé sféry vládce města či krále, respektive jeho rodinných příslušníků, nebo dokonce boha.

Proto se rovnalo revoluci, když kolem roku 700 před n. l. začali Řekové ve svých městech vytvářet prostory, které patřily všem. Ulice, divadla, chrámy, veřejné budovy tu byly pro všechny, pro městskou obec, polis, jež nepatřila králi či bohu, nýbrž byla chápána jako úhrn vlastních občanů. Pojem „občan“, to znamená nikoli poddaný, ale suverénní nositel a podílník obce, představoval radikální novátorskou myšlenku. Občanské právo mělo patrně ze všech politických vynálezů klasické antiky nejpronikavější a nejtrvalejší vliv. Naše demokracie by byla bez tohoto fundamentálního konceptu naprosto nemyslitelná.

Občané potřebují místo, kde by mohli vykonávat své občanské právo. U starých Řeků byla tímto prostorem agora, tržiště, na němž rolníci prodávali své zboží a kde obyvatelé města vyřizovali své záležitosti, kde se odbývala soudní jednání a kde se uzavíraly obchody. Ale nejen to. Na agoře stály také úřední budovy magistrátu a slavily se zde svátky, při nichž polis stvrzovala v každoročním rytmu svou identitu. Především tam se odehrávala – rozhodně to platí pro ranou fázi vývoje měst – lidová shromáždění. Tam se občané setkávali ve své funkci suveréna, aby rozhodovali o zákonech, obsazení úřadů, válce a míru, zkrátka o osudu své obce.

Jelikož polis a její občané byli jedno a totéž, vyznačovala se veškerá politika v antickém Řecku výrazným totalitárním charakterem. Soudci, členové rad a mnozí úředníci byli vybíráni losováním, svátky se hradily z příspěvků občanů, kteří se sami starali o výzbroj těžce ozbrojené milice – hoplítů, a dokonce i válečné loďstvo bylo financováno a vyzbrojováno soukromníky. Žádný občan se nemohl vyvázat z povinností, jež mu obec uložila. Přesto existoval prostor, kam se člověk mohl stáhnout, byť i tam jen podmíněně; ve svém domě, řecky oikos, byl občan členem rodiny. Role všech členů domácnosti se změnily, jakmile za nimi zaklaply domovní dveře.

Řecký dům se vůči vnějšímu světu uzavíral téměř hermeticky, jako by tak chtěl zdůraznit soukromý ráz jím obsazeného prostoru. Části jednopatrových či dvoupatrových budov se seskupovaly kolem vnitřního dvora, do něhož se z ulice vstupovalo úzkým vchodem. Domy, nemající skoro žádná okna ani ozdoby, činily zvenčí dojem nepřístupnosti. Římané převzali od Řeků v modifikované podobě nejen tento typ domu, nýbrž také agoru, jež se u nich nazývala „forum“, jakož i koncept veřejného a soukromého prostoru. Tento kulturní přenos zajišťovaly řecké osady, které od 8. století před n. l. vyrůstaly v jižní Itálii jako houby po dešti. Tam, takříkajíc na panenské půdě, si Řekové poprvé vyzkoušeli leccos nového. Jedno z nejstarších řeckých tržišť se nacházelo ve městě Selínús na Sicílii; řeckoitalští myslitelé, jako například Empedoklés pocházející z Akragantu na Sicílii a Parmenidés z Eley v Kampánii byli v 6. a na počátku 5. století před n. l. průkopníky řecké filosofie. Mnoho nového vyzařovalo zpět do řecké vlasti, leccos však také na sever, směrem k Římu, kde se řecké a italské prolínalo zvláště intenzivně a pro budoucnost významně. Ještě před Římany bydleli krásní a bohatí na úpatí Vesuvu, v Pompejích, v domech, které se velice blížily řeckému vkusu a stylu, pokud se týkalo bydlení a vybavení domácnosti.

V Římě představovalo veřejný prostor par excellence forum, jež se nacházelo v údolí mezi kopci Kapitol, Palatin a Esquilin. Tam se odehrávalo doslova a do písmene všechno coram publico: shromáždění sněmů (comitia), soudní jednání pod širým nebem a později v bazilikách zřízených k tomuto účelu, úřední jednání magistrátů a výkon kněžských kultů. Nic nebylo skryto. V těsném sousedství jednal senát v uzavřené budově – kurii. Na tvrdých lavicích zasedali důležití pánové ve svých purpurových tógách, pečlivě rozděleni podle hodností, promlouvajíce ke svým druhům, a to také dle služebního stáří. Zasedání se účastnili pouze senátoři; veřejnost byla vyloučena. Kurie se podobala uzavřenému pánskému klubu.

Bylo tudíž samozřejmé, že průběh často mnohahodinových debat tří set senátorů zůstával utajený. Spory zůstávaly věcí vnitřního kruhu a v souladu s pravidly republikánské politiky se nevynášely na veřejnost, na niž se senát obracel teprve s hotovým usnesením. Důvěrnost senátních zasedání tvořila základní pilíř politického systému. Senátorská úřednická nobilita se navenek prezentovala jako homogenní skupina se značnou vnitřní solidaritou, jakkoli mohla mezi jejími členy panovat rozdílná mínění. Rozpory v kurii byly v pořádku, pokud se z nich nic nevyneslo ven. Senátoři, kteří se proti tomuto základnímu pravidlu prohřešili, jako například bratři Tiberius a Gaius Gracchové v letech 133 a 123 před n. l., konsensus narušili, a byli proto svými stavovskými druhy vypuzeni.

Další typ „sezení“, jenž se v moderní době odehrává zpravidla spíše na nějakém tichém místečku, se však v Římě odbýval zcela veřejně. Pouze skuteční boháči měli ve svých soukromých domech vodou splachované toalety. Kdo bydlel v činžovním domě (insula), používal kbelík, který stál v přízemí a vyprazdňoval se do veřejné kanalizace. V Pompejích prozrazovaly nápisy na zdech hněv mnoha majitelů domů nad fekáliemi, které procházející zanechali na jejich domech: CACATOR SIG VALEAS / VT TV HOC LOCVM TRASEA, napsal neznámý, který nebyl zrovna mistrem pravopisu a gramatiky: „Sráči, ať se ti vede dobře, když budeš procházet tímto místem.“ Hosté jednoho hostince zanechali na zdi pokoje následující sdělení: MIXIMVS IN LECTO FATEOR, PECCAVIMVS, HOSPES SI DICES QVARE, NVLLA MATELLA FVIT. „Vychcali jsme se do postele, přiznávám, zhřešili jsme. Ptáš se proč, hostinský? Protože tu nebyl žádný nočník.“

Na mnoha místech Říma a jiných měst se nacházely veřejné latríny. Bývalo v nich až osmdesát míst, ale žádné soukromí. Jako na neblaze proslulých „dvojitých toaletách“ při olympiádě v Soči zde nebyly žádné přepážky a rovněž se nepočítalo s oddělením obou pohlaví, což poskytovalo příležitost k nenucenému vtipkování. Příslušná zařízení se provozovala na soukromé bázi a hradila se ze vstupného a prodeje močůvky k hnojení, kterou císař Vespasianus s klidným svědomím zdanil, provázeje to slavným výrokem „peníze nesmrdí“, pecunia non olet. Existoval ostatně i přepych v podobě dřevěných nebo mramorových sedátek a v mnoha, ale zdaleka ne ve všech latrínách byly fekálie odváděny čistou vodou z vodovodů nebo užitkovou vodou z lázní do nejbližšího kanálu s odpadní vodou. Ve starší literatuře se objevuje nedoložené tvrzení, že uživatelé latrín se po vykonané „práci“ otřeli obecně užívaným nástrojem zvaným xylospongium, dřevěným kolíkem s připevněnou houbou, kterou následně pouze vymáchali ve vodě. Je možné, že xylospongium bylo pouze toaletním kartáčem.

Domus

Jestliže forum představovalo veřejný a kurie svého druhu poloveřejný prostor, pak by mohlo vzniknout domnění, že římský dům – tak jako řecký – byl místem výhradně pro soukromý život. To je však pravda jen částečná. Hranice mezi soukromým a širším poloveřejným prostorem procházela prostředkem obytného domu blahobytných Římanů (domus). Tato okolnost souvisela s další zvláštností římské společnosti. Na rozdíl od řecké polis byl občanský svazek římské republiky strukturován na základě vztahů mezi osobami, které nebyly předmětem žádného zákona a pro cizince se jevily téměř neviditelné; jednalo se o blízké vztahy mezi těmi nahoře a těmi dole na jedné a vztahy mezi rovnými na druhé straně (s. 205).

Prosté občany spojoval s výše postavenými vztah vertikální solidarity, kterou Římané nazývali, clientela. Součástí patronátu, jejž příslušníci elity vykonávali nad zbytkem obyvatel, bylo zastupování před soudem, patrocinium. Na oplátku patřilo k povinnostem klientů patronům pravidelně vypomáhat a konat u nich zdvořilostní návštěvy. Každý den ráno se odbývalo „pozdravení“, salutatio, v jeho soukromém domě. Pán domu přijal houf klientů v tablinu, které přiléhalo k centrálnímu vnitřnímu dvoru, jímž disponoval každý římský dům a který ležel v zadní části domu; tento dvůr se nazýval atrium. Za normálních okolností bylo tablinum, v němž se nacházel těžký, často z mramoru zhotovený psací stůl domácího pána, odděleno od atria závěsem, staženým na stranu, jakmile se klienti shromáždili ve vnitřním dvoře.

Do atria vstupovali návštěvníci chodbou zvanou fauces, jež spojovala vnitřní dvůr s domovními dveřmi. Fauces znamená doslova „hrdlo“; dlouhý, úzký koridor skutečně pohltil vstupující jako nějaký jícen. Kdo jím prošel, ocitl se do jisté míry v trávicím traktu domu, ale nikoli v soukromých místnostech rodiny. Jídelny (triclinia) a ložnice (cubicula) byly umístěny po obou stranách atria. Za tablinem se nacházela zahrada, obklopená později sloupovými síněmi a dalšími prostorami. Ve velkých domech existovaly soukromé místnosti i v prvním patře, do nichž měla přístup jen rodina.

Soukromé a veřejné se prolínalo v římském domus nejen při ranním přijímání klientů. Do tablina uváděl pán domu také své politické souběžce, amici. Amicus byl vlastně „přítel“, ovšem přátelství přesahovalo ze soukromého daleko do veřejného okruhu. Přátelé, spojení společnými zájmy, bývali spojenci ve vysoce konkurenční římské politice. Kdo usiloval o nějaký úřad nebo chtěl dosáhnout něčeho jiného, shromáždil nejprve své přátele kolem velkého psacího stolu v tablinu. Po vykonané práci se odebrali ke společnému stolování zpět do triclinia. Kolik se jen politických intrik upeklo za zdmi římského domu, kolik převratů v senátu se připravovalo v diskrétnosti domácího tablina!

Mnohá města v římském impériu byla jakýmisi malými Římy. To platilo především pro západní provincie, v nichž neexistovala před dobytím Římany žádná městská tradice. Ať se jednalo o Lyon, Trevír, Londýn či Sofii, každý, kdo náležel k tamní vyšší vrstvě, chtěl bydlet jako římský senátor. Jinak vypadaly věci dále na východě. V Řecku a Malé Asii, na Předním východě a v Egyptě existovala mnohem starší, hluboce zakořeněná městská kultura, která nepochybně přijímala italské podněty, ale v podstatě setrvávala u svého svérázu.

Na příkladu města Dura-Európos na Eufratu, v Mezopotámii, na samém východním okraji římského světa, lze doložit, kolik prostoru pro vlastní specifika impérium nabízelo. Dura-Európos založil kolem roku 300 před n. l. panovník Seleukos I. Níkátór. Přibližně o dvě stě let později, na konci 2. století před n. l., dobyli město z východu postupující Parthové. A konečně roku 166 n. l. byla Dura-Európos římská, ale o dalších zhruba sto let později, v roce 256 n. l., město dobyli a posléze zničili Peršané. Po založení Seleukovci vypadala Dura-Európos tak jako všechna tehdejší řecká města: uprostřed agora, velký veřejný prostor, systém ulic protínajících se v pravém úhlu jako v dnešním Manhattanu, a mezi nimi bloková výstavba rodinných domů. Stejné, standardizované atriové domy mohly stát patrně i v Mílétu či Halikarnássu.

Od počátku parthské nadvlády se toto schéma pomalu, ale jistě měnilo. Šachovnice bloků sice nadále existovala, ale veřejný prostor se pozvolna zaplňoval těsně na sebe nahloučenými obytnými domy. Jednotný charakter bloků, předpokládající jasný plánovitý postup, se s postupem doby vytrácel. Domy se dělily nebo byly propojeny proraženými zdmi, některé jejich majitelé strhli anebo jim dali novou podobu. Z jednoho papyru z Dura-Európos se dozvídáme o bratřích Níkánorovi, Antiochovi, Seleukovi a Démétriovi, kteří roku 88/89 n. l. zdědili po svém otci dvoupatrový dům a losem si jej rozdělili na čtvrtiny. Každý bratr dostal prostor v přízemí a přiléhající místnosti nad ním.1

1 Papyrus Dura, 19.

Nevyhnutelným důsledkem byly přestavby, aby se objekty přizpůsobily novým potřebám. Velkorodina přebývala od té doby v domě, který měl z ulice několik vstupů. Každá dílčí rodina měla vlastní prostory, ale v jednom domě, který si zachoval svou jednotu. Různé části velkorodiny kontrolovaly odlišné vstupy do domu. Takové obytné struktury, v nichž vládlo zcela jiné chápání „soukromého“ a „veřejného“ než v Helladě a Římě, nacházejí archeologové nejen v Dura-Európos, ale všude na Předním východě, a to ze zcela odlišných epoch. Římské převzetí moci na Eufratu na tom nic nezměnilo.

Tvář měst se naproti tomu změnila zásadně. V posledním desetiletí 2. století n. l. ležela posádkou v důležité pohraniční pevnosti Dura-Európos kohorta římské armády. Vojáci, v celkovém počtu osmi tisíc, nepřišli zdaleka: z Palmýry, města v oáze uprostřed syrské pouště. Přesto představovali cizí těleso. Celá severní polovina Dura-Európos se změnila na kasárna, jsouc prohlášena za vyčleněný vojenský prostor. Nejen soukromé domy byly náhle nedosažitelné; také chrámy zmizely za vysokou zdí a mohlo se do nich vstupovat jen se zvláštním povolením. Dura-Európos se pro všechny stala zjevně posádkovým městem.

Vybudování posádkového města představovalo zajisté nejviditelnější znak toho, kdo je novým pánem místa a kdo rozhoduje o tom, kde a jak se bude stavět, a kdo tudíž disponuje, jak konstatoval sociolog Heinrich Popitz, „mocí stanovovat kritéria“ (datensetzende Macht). Z jeho hlediska se jedná o nejsubtilnější ze všech mocenských forem, jelikož stanovuje, jak lidé vnímají své okolí, kam mohou chodit a jaké cesty jsou pro ně uzavřeny, a to často aniž by si povšimli, jaké moci jsou takto vystaveni. Architektura je také důležitým prostředkem, jak věci a konání skrýt před pohledem veřejnosti, jak je „izolovat“, a tak zajistit soukromí, ba utajenost.

Závora dveří zapadla

K udržení cizinců vně, k ochránění soukromí před pohledy zvědavců a majetku před útokem zločinců nestačí navršit na sebe kameny a vystavět zdi. Kdo se chtěl pojistit proti možným nepříjemnostem, potřeboval dveře a bránu a k tomu možnost ochránit svou hotovost a tajné věci. To vše ale zachrání před nepovolanými jen tehdy, pokud do domu nebude moci vstoupit každý. K omezení vstupu slouží zámky, které je možné otevřít jen vhodným klíčem.

Již v Homérově Řecku bylo samozřejmostí uchovávat cenné předměty pod zámkem. Během dvacetileté nepřítomnosti putujícího hrdiny Odyssea je jeho manželka Pénelopé konfrontována se stále početnějším houfem nápadníků, jejichž trpělivost se rychle vytrácí. Proto připadne na myšlenku uspořádat pro muže soutěž ve střelbě lukem. Jelikož však dobře ví, že pouze Odysseus je schopen dotyčný luk vůbec natáhnout, stanoví sama sebe jako cenu pro toho, jemuž se podaří prostřelit šípem z tohoto luku otvory všech dvanácti seker.

Zbraň se nachází v pokladnici paláce, mezi všemi cennostmi, které Odysseus nahromadil na svých kořistnických a válečných výpravách. Aby se dostala dovnitř, musí Pénelopé nejprve odemknout dveře: „… vhodně zahnutý klíč pak do silné ruky si vzala, / krásný, tepaný z bronzu a s držadlem ze slonoviny. / V průvodu služebných žen pak kvapila do síně dole, / v nejzazší místnost, kde měl své poklady složeny vládce, / hojné zlato a bronz i z železa výrobky pracné.“ Homér věnoval několik veršů i samotnému odemykání dveří: „Vzápětí odvázala tam od kruhu připjatý řemen, / vstrčila do dírky klíč a sunula závory nazpět, / opřena o dveře zvenčí. Hřmot zazněl, jako když venku / na pastvě zabučí býk. Tak zazněla hřmotně ta krásná / křídla, jež rozrazil klíč, a rychle se rozlétla před ní.“2

2 Homér, Odysseia, 21, 6–10 a 47–50.

Zámek a klíč jsou předměty vysoké technické úrovně a zřejmý doklad, že ani na ostrově Ithaka se nežilo sto let za opicemi a že tamní obyvatelé měli přístup k civilizaci a jejím výdobytkům. Klíč je železný, nikoli dřevěný, a zdobený držadlem ze slonoviny. To je neklamné znamení, že Pénelopé zde nemá v ruce pouhý nástroj, nýbrž symbol statusu, jehož hodnota nespočívá pouze v tom, že otevírá cestu k pokladům.

Mechanismus, jejž Homér popisuje, byl primitivní, ale v antickém Řecku všeobecně rozšířený. Sestával z dřevěné závory, připevněné na vnitřní straně dveří. Pomocí řemenu nebo šňůry byla závora zvenčí nastavena do pozice „zavřeno“, a poté přivázána. Pokud bylo potřeba dveře opět otevřít, odstrčila se závora dlouhým, hákovitým předmětem, klíčem, nazpět, a dveře se rozletěly. Mechanismus nabízel relativně málo bezpečnosti, jelikož se dal otevřít libovolným hákem. Snad proto spoléhala Pénelopé navíc na složitý uzel, který dokázala rozvázat jen ona.

Ale již ve staré Mezopotámii a Egyptě znali lidé účinnější zámky. Vyráběl se systém z uzavíracích čepů, které vlastní vahou zapadly do závory, zajistily ji a pouze přesně padnoucím klíčem je bylo možné posunout nahoru tak, že se dalo závorou pohnout. Zprvu byly klíče i zámky ze dřeva, později se stále více jejich součástí zhotovovalo z odolnějšího železa. Mimoto se čepové konstrukce stávaly stále složitějšími a klíče různorodějšími, takže mechanismus už nebylo možné tak snadno přelstít.

V římských dobách byly zámky, na rozdíl od Homérových časů, již dávno samozřejmostí. Přesto se lidé rádi na veřejnosti předváděli jako vlastníci cenných věcí, které musejí uchovávat pod zámkem. Bohatí Římané nosili klíče často na kroužku, což mělo kromě veřejné prezentace blahobytu tu nepopiratelnou výhodu, že tak mohli klíč jen těžko ztratit. Hlava významné rodiny nosívala na znamení své důležitosti zlatý klíč na zlatém kroužku. Později se nošení kroužků s připevněnými klíči stalo módou i mezi ženami.

Výrobou a prodejem zámků si mohl člověk přijít k pěkným penězům. Obchodník Caratullius z Met je na svém náhrobním kameni zachycen v tunice a plášti a se dvěma řetězy s visacími zámky, jakož i jedním zámkem pod pravou paží a dalším na levé ruce. Jako kdyby tyto symboly nestačily, nápis konstatuje, že Caratullius, jehož jméno prozrazuje keltský původ, byl negotiator artis clostrariae, což bychom dnes přeložili jako „specialista na bezpečnostní techniku“.3

3 AE 1976.

Všude v římském světě nacházeli archeologové zařízení, s jehož pomocí lidé chránili sami sebe a svůj majetek. Dveře soukromých domů se zajišťovaly zámky a jejich obyvatelé, především ženy, ukrývali svůj majetek do uzamykatelných skříněk, přičemž kroužky s visacími zámky bránily odnášení věcí nebo útěku otroků. Dveře ložnic v Pompejích a Herculaneu se uzavíraly na jednoduché závory. Dokonce i ve vojenských táborech si vojáci na cestách zjevně navzájem důvěřovali tak málo, že všechno, co nebylo přibito a přinýtováno, střežili pod zámkem. A to patrně včetně tajných dokumentů, které měly zůstat uchráněny před zvědavými pohledy a přístupem nepovolaných. Armáda měla dokonce vlastní dílny na výrobu zámků a klíčů.

Pojištěn proti všem nepříjemnostem: Caratullius zbohatl obchodem se zámky. Jeho náhrobek se nachází ve francouzských Metách.
Zdroj: books.openedition.org.

Technika se v římské době stávala stále rafinovanější a jistější, funkčnost klíčů složitější a mnohostrannější. Nyní se o to, aby uzavírací čepy zajišťovaly závoru, staraly pružiny místo gravitace. Otevřít se daly jen s vyvinutím značné síly, dosažitelné pouze kovovým klíčem. Uspořádání čepů se změnilo tak, že se daly otevřít jen jedním určitým klíčem. Zoubek, jenž každému klíči propůjčuje jedinečnost, se vydal na své vítězné tažení. Na rozdíl od moderních zámků se klíč nejprve zastrčil do zámku šikmo a otáčelo se jím, dokud nestál v pravém úhlu vůči dveřím a dokud zoubek nezapadl do otvorů v závoře, načež posunem vytlačil uzavírací čepy. Ještě náročnější byla nová mechanika, u níž se čepy tak jako u moderních zámků pohybovaly otáčením klíče.

Bez sebe závistí: Bůh Fthonos je synem Dionýsa a bohyně noci Nyx. Ztělesňuje zášť. Mozaika z ostrova Kefalonia ho zachycuje, jak jej trhají dravá zvířata.
Zdroj: Wikimedia Commons.

Navzdory všemu technologickému pokroku se Římané nespoléhali pouze na jistotu, kterou jim poskytovaly zámky, závory a kování. Ochranu slibovaly také magické výroky, obrazy a symboly, jež se zavěšovaly na vchod nebo před práh dveří, aby zamezovaly vstupu zlého. Hic habitat felicitas, nihil intret mali –„zde přebývá štěstí, nic zlého nevstupuj“, čteme na jednom pozdně antickém mozaikovém nápise ze Salcburku. Za cosi zvláště odpudivého byla považována závist vůči majetku druhých. Mozaika z ostrova Kefalonia zobrazuje Fthona, ztělesnění závisti a zášti, jak ho trhají dravé šelmy. Kouzlo mělo bezpochyby větší moc než jakkoli rafinovaný zámek.4

4 Nápis ze Salcburku: CIL 3, 5561.

Ve vstupních jícnech Orku

Neuzamčený, leč právě tak respekt vzbuzující byl vchod, jímž po přistání na italské pevnině vstoupil Aeneas. Za ním se nacházelo doslova ztracené místo: podsvětní říše mrtvých, střežená bohem Plutonem. Putující hrdina Aeneas uprchl z hořící Tróje, kterou dobyli Řekové, a poté jej bohové vyslali na desetiletou bludnou pouť Středomořím, právě tak jako Odyssea. Nejznámější podobu nabyl mýtus v eposu augustovského básníka Vergilia, který líčí ve dvanácti zastaveních hrdinovo bloudění až po boj o střední Itálii, kde je Aeneovu synovi Ascaniovi souzeno založit sídlo, na němž později vznikne světové město Řím.

Když Aeneas vstupuje v Kampánii poprvé na italskou půdu, má za sebou již několik etap své cesty. Hrdina a jeho druzi se stále znovu pokoušejí vybudovat si založením města novou vlast, ale pořád se jim to nedaří, jelikož cíl jejich pouti leží v Itálii. Po nějaké době se Trójané probijí do severní Afriky, kde se jim dostane pohostinství od královny Kartága Dídó. Aeneas a krásná Kartágiňanka se do sebe zamilují, ale zasáhne posel bohů Mercurius a připomíná Aeneovi, který si je svých povinností vědom, jaký je jeho úkol. Hrdina se spěšně vydá na cestu a zanechává smrtelně uraženou Dídó samotnou. Ta si vrazí meč do prsou, ale předtím ještě prokleje Aenea a všechny jeho potomky, čímž je položen základní kámen pozdějšího staletého konfliktu mezi dvěma mocnostmi, Římem a Kartágem.

Trójští uprchlíci si to namíří na Sicílii, kde umírá ve městě Drapana Anchísés. Aeneas uspořádá pro svého otce nádherné pohřební hry, načež se flotila vydává směrem k Itálii. Po přistání u Kýmé se Aeneas vydává k věštkyni Sibylle, která žije v jeskyni nedaleko města, a ta – „strašné záhady mluvíc“ – zapíše své proroctví na dubové listy. Jeskyně funguje také jako vstup do podsvětí, kam získává Aeneas přístup, aby naposledy spatřil Anchísa. „Ó, z božské zrozený krve Trójane, Anchísův synu," varuje věštkyně příchozího, „je snadný v podsvětí sestup, černá Dítova brána je dokořán ve dne i v noci.“ Sotva komu se však podařilo dostat se z podsvětí zpět na povrch.: „… avšak vrátit se nazpět a vystoupit nahoru na vzduch, to je velké umění. Sibylla uloží Aeneovi několik úkolů, které musí nejprve splnit: „Tak jen styžské háje a království, neschůdné živým, spatříš.“ Poté se může odvážit velkého dobrodružství a sestoupit do podsvětí.5

5 Vergilius, Aeneis, 6, 125–128 a 154.

Aeneas pohřbívá svého druha Míséna, utrhne zlatou ratolest, zasvětí ji Plutonově manželce Proserpině, řecké Persefoně (s. 231) a konečně obětuje k odčinění hříchů černé krávy. Poté vstupuje za Sibyllou do podsvětí a kráčí dystopickým panoramatem směrem k říši mrtvých: „Před samým do Orku vchodem a před prvním podsvětí jícnem / sídlo si zvolil Smutek a s ním zlé Svědomí mstící, / bledé tam Nemoci jsou, též zármutku plné, / bázeň a hyzdná Nouze a Hlad, jenž ke zlému radí. / Jest tam Trýzeň a Smrt, dvé strašných na pohled postav…“ Na břehu Stygu, ještě stále v doprovodu Sibylly, potkává Aeneas stíny nepohřbených, kterým Charón nedovolil přepravit se přes hraniční řeku do říše mrtvých. Aeneovi však poslouží zlatá ratolest jako jízdenka a Charón jej převeze na druhou stranu.6

6 Tamtéž, 6, 273–276.

Sibylla zkrotí trojhlavého Kerbera, strážce podsvětí, směsí bylinek a medu, a oba proklouznou bránou do světa stínů. Nejprve se setkávají s Dido, kterou se Aeneas marně pokouší usmířit, a poté s trójskými a řeckými válečnými hrdiny. Konečně se dostávají k další bráně: „k místům radosti přišli a k zeleni lahody plné / rozkošných svatých hájů a k sídlům blažených duší“. Tam konečně hrdina nalézá svého otce, který jej bere za ruku a vede ke zvláště vyvoleným duším, které se v podsvětí jako v jakémsi obrovském recyklačním zařízení připravují na svou novou roli ve světě lidí. A tak spatří své potomky Silvia, Aeneu Silvia a Numitora, krále Alby Longy, zakladatele Říma Romula, diktátora Caesara a konečně císaře Augusta, Vergiliova patrona a zakladatele římského principátu, „syna božského, kterýžto znova v Latiu zlatý věk nám zavede…“7

7 Tamtéž, 6, 638 n. a 792 n.

Toto místo je vlastním úběžníkem Aeneovy výpravy do tajných podzemních prostor říše mrtvých. Zde se setkává se svým alter ego z vlastní Vergiliovy doby: Augustem, mužem vynikajícím mužností, virtus, a vědomím povinnosti, pietas, rovnorodým tvůrcem míru, jemuž Řím dle všeobecného mínění vděčí za svůj zlatý věk. Když Aeneas stane tváří v tvář svému pozdějšímu potomkovi, odkrývá Anchísés synovi římské poslání, jež má sám připravit: „Ty však, Římane, hleď mocí národům vládnout, to bude umění tvé, dát pokoj světu a právo, laskav k poddaným být, však vzpurné rozdrtit válkou.“8

8 Tamtéž, 6, 851–853.

Tak Aeneas získává informace, jež potřeboval, a může se vrátit do světa živých ke svým druhům. Odbočka do podsvětí však končí hádankou, kterou Vergilius odkazuje k jednomu místu z Homérovy Odysseie: „Dvé má bran bůh Sen,“ jedna je z rohu, „jíž skutečným duchům je povolen výstup“, a druhá je ze slonoviny, „však jen vidění klamná z ní podsvětí vysílá na svět.“ Anchísés přivádí Aenea a Sibyllu k této druhé bráně. Byl to tedy všechno jenom sen? A navíc takový, jenž hrdinovi neumožní nahlédnout pravdu, nýbrž jen klamný obraz? Anebo Aeneas po svém návratu do světa lidí zapomíná na vše, co v podzemí spatřil? To by znamenalo, že tajemství je známo pouze čtenáři, zatímco Aeneas se nedozvěděl nic.

Podsvětí bylo snad nejděsivějším ztraceným místem antiky, ale v žádném případě jediným. Brána se zavřela také za přeživšími obyvateli nešťastného Kartága poté, co vojevůdce Scipio Aemilianus město dobyl, zničil a proklel jeho půdu. Poslední Kartágiňané nastoupili cestu do otroctví a pusté prostory města od té doby střežil římský zákon tak jako Kerberos. Tam, odkud vzešlo pro Řím tolikeré nebezpečí, neměl již nikdo vstoupit, natož se tam usídlit. Kartágo bylo na věky prokleto.

Ale jak dlouho trvá věčnost? Již čtvrtstoletí po zániku Kartága kul jistý římský politik plány na to, jak oblast Kartága nově osídlit, a to italskými kolonisty, kteří ve vlasti přišli o půdu a chtěli v Africe začít znovu. Se šesti tisíci vystěhovalci se Gaius Gracchus, jak se dotyčný jmenoval, vypravil na moře, aby znovu založil Kartágo jako colonia Iunonia Carthago. Projekt byl však záhy kvůli nepříznivým znamením ukončen. Čas ke znovuosídlení Kartága ještě nedozrál. O založení kolonie se krátce před svým zavražděním pokusil rovněž Caesar, ale příslušné práce zahájil roku 44 před n. l. teprve jeho zástupce Marcus Antonius. Colonia Iulia Concordia Carthago byla definitivně zasvěcena roku 29 před n. l. za mladého Caesara, pozdějšího Augusta.

Ztraceným místem v tom nejpravějším smyslu slova se po zničujícím výbuchu Vesuvu v roce 79 n. l. staly Pompeje, město v Kampánii na úpatí velké sopky. Zde nebylo zapotřebí Kerbera jako strážce. Déšť z popela a pemzy se snesl na město, které bylo téměř úplně zasypáno místy až pětadvacetimetrovou vrstvou sypkého materiálu. Téměř, neboť hřebeny některých střech a několika vyšších budov vyčnívaly ven. Kdo zkáze unikl, mohl se tedy vrátit a pátrat po svém majetku. Jiní přicházeli proto, aby rabovali. Některé sochy a jiné cennosti byly vykopány v době bezprostředně po výbuchu. Poté se Pompeje na staletí propadly do zapomnění. Pokud odhlédneme od několika vykopávek za účelem rabování, zůstalo antické město bez povšimnutí, dokud roku 1592 architekt Domenico Fontana nenarazil při práci na stavbě kanálu na četné nápisy. Nález však zprvu nevyvolal skoro žádnou pozornost. Plánovité vykopávky začaly teprve v polovině 18. století a roku 1763 se podařilo naleziště identifikovat pomocí jednoho nápisu. Od té doby archeologové odkrývají jedno tajemství města za druhým; naposledy odkryli – v závodu se zloději – téměř nedotčený nádherný vůz ze železa, opatřený erotickými výjevy, o jejichž významu nelze pochybovat.