Spirály I

Jaroslav Baron Panexin

1.

Chovám své naděje

v jádru hroutící se hmoty

a obavy jen lehce krouží jak komáři

okolo krvavých skvrn na bílé pláni

oddávajících se duší.

Jsem oblak dýmu a tepu azurem,

tvarován vichrem, křižován bouří,

propocen deštěm,

pohlcen do slunečních zástěn.

Jsem nadroben do života,

byl jsem roztříštěn svým zrodem,

hledám střepy svého štěstí,

hledám dary do hrobu své smrti.

Toulám se po spirále z paměti do nepaměti

a na pomníku mých žebravých dlaní

hledám čáru,

která vepsaná v nich není.

2.

Až vyprší má slova

do kamene v sobě

v ornamentu nitra

najdu si svůj hrob.

Až odejdu v pouštní čas,

až mě strhne hvězdy jas,

až mě vezme Ďas.

3.

V člověku se perou lidi

a Bůh mžourá mezi nimi.

A tak spolu já a On,

šaškové a vládci,

trestanci, milenci,

soudci, slepí střelci,

válíme se v obhroublém,

stěží trochu elegantním,

doživotním kotrmelci.

4.

Scházím po dávno mrtvém svahu.

Kus nevábné minulosti

leží na zlatých deskách stolu

s pavoučíma nohama

pod lustrem z uhnilého pařezu,

svítícího z rozpadu

a pro mé přání osvětlit zánikem.

Mám železné klouby a plastické prsty.

Listuji slovy tichého zbloudění,

tiššího zastavení

a neslyšného pádu do sklepení.

Dál známe jen orgastické šílenství

v kobkách tak těsných,

když zabalené v pavučinkách fikce,

dítě moje, nakojené z Mléčné dráhy,

přestáváš ohmatávat zdivo

a slabou ručkou prorážíš sklo do noci.

Volná a nebezpečná místa

nemůžeš procházet

se slzou na vlastní hrudi.

Skla se ostře zazubí

při výpadu ze špatného směru

a když chceš rukou opírat se ...

nech ta černá okna.

Nech černá skla překážet.

5.

Tam dole v údolí

leží mé pohoří.

Čeká, až dojím své maso,

čeká na hlad,

hlad – věčný žal.

Potom se vynoří

a v horách zahoří

ohnivý řeky žár.

(Vetkaný ve tkáních by malý svět vzplál)

6.

Prsty tisícerých stromů

ukázaly směr mé nevidomé duši.

Byla chorá z časů dravých ohňů,

kdy jí pohřbil temný dům,

kdy kat zbičoval dítě

v chaosu hluboké mlhy

a pro vidiny vidoucí muž ztratil zrak,

když v tmách pochoval svou zemi:

„Noc popře sama sebe,

až rozevře svou ránu

a já vám snesu černé z nebe,

až v srdci nasytím svou vránu.“

Prsty tisícerých stromů

ukázaly směr mé duši:

Jsou stejně slabé v koncích,

sílu kořenů však tuší.

7.

V Podstatě po ničem netoužím,

v Podstatě z ničeho nemám strach,

v Podstatě žiju si – v naprostém klidu,

v Podstatě jsem – více než šťastný.

Opravdu nelžu, ani nejsem šílený.

Bohužel však,

v Podstatě jsem slepý

a mám jen periferní vidění.

8.

Trhla mi vazem a řekla mi: Pojď!

Zvědavě dotkla se odstínu krve,

šepotem spálila nebesa spásná

a tiše vrčela:

„Neboj se zatmění,

tvá duše, ta není

dávno už jasná.“

9.

Okouzlení

je důvěrně velejemné

sevření okolo srdce.

Uhranutí je sevření,

které překročilo práh

a za prahem bolesti

může být srdce

rozdrceno v prach.

10.

V práskajících ranách koním

bylo cosi na zhroucení

podbarveno třpytem

rozdrcených kostí ducha,

lesklých čelistí slov

a nehtů praskajících pod kopyty.

Světlo mělo na paprscích nehty,

praskaly pod živou váhou

a kola kočáru pro těžké myšlenky

drtila je v prach.

Koně byly dlouhoprstých vykradačů

chlopní mého srdce

a tak dávky jsou teď různý

a návaly jsou divoký.

11.

Nechám se nést.

Živočišným kraválem

kaskádami

světlapádu

z umučených hvězd.

12.

Hlína a bezbřehé srdce

Hlína měla masku zeleného dítěte, nohy kozla a ruce

podivně, nesouměrně hranaté, se špičatými, černými

prsty.

Seděla, němá ve svém poslání, na hromadě pulsujících,

lidských srdcí.

Jednou za čas, který vnímala jen stěží, jako chvění v těle,

jako cosi, co jí vyplňovalo, co drželo jí pohromadě

a kolovalo v útrobách, tak jako krev uvnitř jejich smrtelníků, občas v čase, kterým žila, uchopila jedno srdce, ve svém tepu chvíli menší, chvíli větší, naplněné, aby dalo to, co vzalo, položila si ho do dlaně, obtěžkala, jemně zmáčkla, někdy lehce pohladila nebo bodla černým prstem a s bezvýrazným výrazem vrátila ho

k ostatním – vřelým, rudým vesmírům schouleným

v neklidném mase.

Na dně mlžných očí ukrývala mlčení.

Existují chvíle

Ve chvílích krystalizace sněti

Vytušené jsem smáčel v hořké pochybnosti,

Prošlo nám toho až dost,

Kdybych jen zahlédl svůj obraz napřesrok

Motýli ze sladkých mlžných oparů

Mám neúmluvnou žádost

Mlhy rozbřesků

Mylníky na cestě štěstí,

Propojený se vším všudy

Na březích všech moří,

Obrovské ledové oko,

Netrpělivé pobídky andělského démona

Pod tichem pokrytým srázem

Protínám všechny způsoby otevírání očí.

Jako dítě nemohl jsem spát

V rukou podržel si jeden ze svých vzácných snů

Věř mi.

Svět je neskutečně skvostný klam

Kromobyčejný a neznámý

Podél noci vedly stopy do malé komnaty

Stoly byly plné jídla

Soumrak je svítáním zaškrcených duší

Mé Vědomí se zhroutilo

Blankytně modré perly

Bázlivá mláďata

Na bezbřehém toku je ostrov místem setkání

Za všemi nebi a vzdušnými zámky,

Vstoupil do černého vozu

Mám Smrtihlav

Doufali nehnutě na kraji cesty,

Jsem prach mrtvého

Všude byly tmavé skály,

Je skrčená v přílišném jasu letních dnů,

Mnu si ruce v kádi krve

Koloběh vybraných vášní

Kyvadlo hvězdného času

Odpouštím si duši

Rozdávám havranům

Nejistota

V přílivu pozdního snění

Roztrhla se černá blána nebe

Pokoutním vzýváním

Vlákna pavouka noci

Čistota pramene

Šero propuklo do ohnivého kruhu úst,

Nepočítal se mnou

Zrání smyslného těla světla

Mechanické variace,

Nic není v přemíře záře odstíněno do čista.

Široká a hluboká

Dnes, v netečných náladách,

Někdy se může stát,

Jsme požírači hlav svých činů,

Výstřední výron vesmíru,

Všechna města vyhořela,

Jsou jizvy a rány,

Když krev už mám zředěnou,

Na pohledávky z předělu

Ve výživném semeništi hříchu

Polovinu člověka strhli do noci

V přístavních krajinách

Odnáší den

Odešel poslední bránou své víry

Kdysi

Tříštím svá kolena

Jsem jen vleklá choroba

Živím se popelem

Skrze slabiny,

Na prvním, obřím schodu

Kdo mezi stíny překračuje meze

Trepanace Hlavy Světla

Sfinga v předsíni

Nikdy nezlomil dva stromy jednou ranou

Za vším zářivým,

Nejprve jen obnažila záda

Nejkrutější ze všech zim,

Odhodlaně se ztrácím

Téměř nedotčená,

Mohl bych nechat vychladnout své oko

Dokonáme

Neodpovídá

Má Matka je královna

Dvojčata ze Siamu,

Kdekdo má strach ovce,

Jsem záře v očích unavené šelmy,

NEMŮŽU