Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Dana Stabenow, 1993 / 2001

Translation © Alžběta Lexová, 2019

Cover © Jan Matoška, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-149-6 (epub)

ISBN 978-80-7588-150-2 (mobi)

Spolku přátel krásné literatury & čtyř hlavních potravinových skupin. Osoby, které mám na mysli, vědí a vědí také proč.

Obsah

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Poznámka autorky

O autorce

Přečtěte si ukázku z knihy Kdo jinému jámu kopá

Přečtěte si ukázku z knihy Mrtvý klíč

Jedna

Byl první jarní den, šest hodin ráno, a přestože do východu slunce zbývala ještě dobrá půlhodina, podkroví už bledlo chladným, stříbrným příslibem úsvitu. Kate neochotně otevřela oči, posadila se a protáhla, zívla si a pak odhrnula peřinu.

Na dlouhé podvlékačky, ve kterých spávala, si natáhla tepláky a slezla ze žebříku do jediné čtvercové místnosti srubu.

Ahoj, holka. Obluda se tiskla ke dveřím, s nastraženýma ušima a zježenými šedivými chlupy kolem tváře, jíž dominovaly zářivé žluté oči, nyní úpěnlivě upřené na Kate. Za vteřinku. Vydrž.

Kate přešla ke kamnům, otevřela dvířka a přiživila oheň dřívím z košíku stojícího vedle. Uhlíky z předchozí noci byly stále horké a dřevo chytilo skoro okamžitě. Potom napumpovala vodu do dřezu a doplnila téměř čtyřlitrovou konvici, z níž se během noci část vody vypařila. S námahou ji zvedla zpět na kamna. Dobře, holka, povzdechla si a nazula si na bosé nohy holínky. Obluda netrpělivě tancovala kolem dveří, avšak jakmile se Kate natáhla pro obojek a vodítko, stáhla fena ocas mezi nohy a tichounce, tesklivě zakňučela.

Na to zapomeň, prohlásila Kate přísně. Jizva na jejím krku, bledý, plochý propletenec zahojené tkáně napínající se od jednoho ucha k druhému, proti užívání poškozených hlasivek tak brzo ráno protestovala, a Katein hlas zněl jako cirkulárka. Včera se tu zas potloukal ten starý vlk. Vím, že by sis ráda vrzla, ale štěňata jsou to poslední, co potřebujeme. Obluda přitiskla uši k hlavě a zuřivě zamávala ocasem. S tímhle na mě nechoď. Ty si možná nepamatuješ, jak to dopadlo posledně, ale já jo.

Obluda v Kateině hlase zaslechla nesmlouvavý tón. Ocas strnul v půlce pohybu, čenich poklesl k zemi a pak si fena hluboce povzdechla. S aurou největší mučednice na světě si pokorně nechala nasadit obojek a vodítko, sklesle se vyploužila ze dveří a zamířila za hromadu nasekaného dříví.

Kate vodítko povolila na maximum, aby jí dopřála trochu soukromí, a čekala. Nadechovala se chladného ranního vzduchu a vychutnávala si vůni borovicové smůly a kouře z hořícího dřeva. Velký, oblý, placatý teploměr připevněný na zdi srubu hlásal minus deset stupňů, ale bylo teprve půl sedmé. Ano, jaro opravdu konečně dorazilo.

Ucítila jemné, nesmělé trhnutí za vodítko. Zpoza hromady dříví vykouklo jedno velké žluté oko. Tos uhodla, odfrkla si Kate a zamířila k latríně, aniž by vodítko pustila z ruky.

Zabiják se probudil o několik minut později a o čtyřicet kilometrů dál na východ. Vyskočil z postele a s veselým hvízdáním si opláchl obličej studenou vodou. Potom si pomalu a metodicky vyčistil zuby a oholil se, opatrně a pečlivě, aby se neřízl, jako by každý pohyb byl součástí rituálu. Nové oblečení – levisky, košile, ponožky, tričko a boxerky koupené den předtím v Niniltně – leželo na posteli v pořadí, v jakém ho tam vyskládal.

Prodavačka v obchodě ho předchozího dne nepoznala, přestože tam nakupoval celou zimu. Otřel si z tváře zbytky pěny na holení a usmál se na sebe do zrcadla.

Kate dojedla chleba z minulého týdne – ačkoli si ho musela namáčet do kávy, aby se dal vůbec kousat – a pak uválela nové těsto, přikryla ho vlhkou utěrkou a nechala ho kynout vedle kamen. Pustila se do úklidu, převlékla postel v podkroví, vydrhla dřez, umyla plotnu na kamnech, vytahala koberce na verandu a vyklepala je a vytřela dřevěnou podlahu. Napumpovala dost vody na naplnění necek, přidala mýdlo a oblečení a nechala všechno ohřívat na kamnech. Vyčistila komíny a zastřihla knoty ve všech propanových lampách. Obvyklá pondělní rutina, kterou vykonávala naprosto automaticky. Bylo dobré mít nějakou rutinu. Udržovala věci v chodu a umožňovala Kate zapomenout na to, jak izolovaná tu je. V srdci aljašského národního parku, který se rozpínal na ploše osmdesáti tisíc kilometrů čtverečních, kde jejími nejbližšími sousedy byli grizzly za řekou, probouzející se právě ze zimního spánku, a vlk, co s nadějí čmuchal kolem její nadržené feny, by se snadno mohla cítit osaměle, kdyby si něco takového připustila. Ale Kate nikdy nelelkovala tak dlouho, aby se nad tím mohla zamýšlet.

Když douklízela, posadila se ke stolu vedle naftových kamen a natáhla se pro velikou plechovku od másla. Vysypala ji na stůl a začala třídit mince a bankovky. Po sečtení došla k částce dvě stě devadesát šest dolarů a šedesát jedna centů.

No, prohodila směrem k Obludě, je to lepší než loni. Tentokrát aspoň nezahájíme jaro úplně na mizině.

Obluda namísto odpovědi jen zavrtěla ocasem.

Winchestrovku model 70, ráže 30.06, si koupil předchozího dne v Niniltně, ve stejném obchodě jako oblečení, od stejné lhostejné prodavačky. I náboje měl nové, tucet krabiček s nablýskanými poloplášťovými střelami Super X Silvertips o hmotnosti 11,7 gramů, značky Winchester (byla to jeho oblíbená). V každé krabičce měl dvacet střel. Neodolal, jednu z krabic otevřel a vytáhl z ní náboj. Mosaz, měď i stříbrná špička se v brzkém ranním světle zaleskly a zatřpytily. Nic tak krásného v životě neviděl.

Rozestavěl prázdné plechovky na kmen stromu položeného přes cestu vedoucí k jeho srubu a vedle si pověsil papírový terč s několika soustřednými kruhy.

Odpočítal sto padesát kroků po staré, rovné cestě, pozůstatku podloží železnice, které sloužilo jako jediná silnice v celé rezervaci. Ušlapaný tvrdý sníh začínal po zimě pod jeho nohama tát a praskat. Dřepl si a krabici s municí odložil stranou. Zvedl pušku oběma rukama, na pár vteřin si ji přiložil k obličeji a vdechoval vůni naolejovaného ořechového dřeva. Láskyplně přejel prstem po zářivé černé hlavni a otestoval chod závěru, který hladce klouzal sem a tam. Z každého detailu čišela řemeslná zručnost, díky níž jednotlivé součástky tvořily jeden dokonalý celek.

Zapřel si pažbu do ramene a zadíval se přes hlaveň na terč. Maličký kovový kroužek na jejím konci se zdál být současně blízko i daleko. Kov se v ranním slunci blýskal novotou. Muž se zamračil a zašátral v kapsách pro zápalku. Škrtnul jí a přidržel ji pod kroužkem tak, aby ho stoupající dým trochu ztmavil.

Prohlédl si mířidla, která byla součástí pušky, a s požitkářským úsměvem zavrtěl hlavou. Z jiné kapsy vytasil vlastní dioptr a nasadil ho na pouzdro závěru. Nabil pušku, pět ran do zásobníku, jednu do komory, a postavil se. Zapřel pažbu a zadíval se do dioptru. S uspokojením seznal, že navzdory zářivé bělobě okolního sněhu je opálený kroužek na konci hlavně dobře vidět a nevrhá žádné matoucí odlesky. Vypálil šest ran a s každou si vychutnával praskavý zvuk výstřelu, zpětný ráz pažby do ramene a hladkou práci páky. Jakmile byla komora prázdná, vydal se po cestě k terči. Většina střel se soustředila nalevo a kousek nahoru od středu. Seřídil šroubovákem dioptr, znovu nabil a celý proces zopakoval. Napotřetí střílel na plechovky.

Za necelou hodinu už měl připravený dokonalý smrtící stroj, pro který nebyla vzdálenost tří set metrů mezi terčem a střelcem žádný problém. Každá rána si najde cíl, řekl a usmál se. A to ho manželka nazývala sucharem bez špetky humoru.

Znovu nabil a zkontroloval pojistku. Nechtěl omylem zastřelit sám sebe.

Řekla jsem ne a myslela jsem to smrtelně vážně, oznámila Kate dveřím. Obluda za nimi tesklivě zakňučela. Věř mi, s chlapy jsou jen potíže.

Prudce zatahala za kliku, aby se ujistila, že petlice drží, a pak vykročila ke garáži. Teď, když tlustá vrstva sněhu a ledu kolem pantů konečně roztála, se dvoukřídlé dveře daly otevřít snadno.

Garáž byla vlastně jen nevyhřívaná bouda z dřevotřísky, do níž kvůli řadě zamazaných a rok nemytých oken pronikalo jen málo světla. Podél zdí se táhly dlouhé pruhy křiklavě růžové izolace nacpané mezi dřevěná prkna a police přišroubované ke zdem od hrubé, neotesané podlahy až ke stropu. V jednom koutě stála červená kovová bedna na kolečkách, vysoká zhruba jako Kate, ve druhém se nacházela stolní pila a dílenský ponk, nad nímž byla ke zdi přibitá dřevěná deska s nářadím. Možná byla garáž stavebně trochu nedotažená, ale svému účelu sloužila dobře a všechno tam bylo hned po ruce. Kate přejela očima po vystaveném nářadí, a když se ujistila, že se žádný nástroj v její nepřítomnosti samovolně nepřesunul na jiné místo, spokojeně se usmála.

Obešla sněžný skútr parkující vepředu a zamířila k pick-upu za ním. Byl to malý Isuzu Trooper s naftovým motorem a podomácku vyrobenou bednou na nářadí umístěnou na korbě za kabinou. Zvedla kapotu. Loni na podzim, když přišel první sníh, odpojila baterii, ale nevytáhla ji. Nyní ji však vyndala a přenesla na pracovní ponk. Vyšla ven z garáže a zamířila k boudě s generátorem. Generátor s kapacitou tří a půl kilowattu kupovala loni na podzim, ale byl taky na naftu a z principu odmítal naskočit snadno. Povolila klapku a upustila trochu vzduchu a pak s hekáním několikrát zabrala za kliku. Motor s hlasitým řevem ožil a Kate uskočila leknutím. Zabouchla dveře boudy a vrátila se do garáže. Pološero v místnosti rozháněla jediná stopadesátiwattová žárovka, kterou zapomněla v únoru vypnout. Zapojila baterii k nabíječce a nechala ji tam.

Obešla srub zezadu a vylezla po dřevěném žebříku k bytelné plošině s dvanácti dvousetlitrovými barely nafty položenými na bok, které dohromady propojovala dlouhá měděná trubka vedoucí zároveň ke srubu a boudě s generátorem. Z police vzala testovací tyčku a zasunula ji do každého z barelů, aby zjistila, kolik paliva v něm zbývá. Naftu na usedlosti používala jen do nádrže auta, do naftových kamen a do generátoru, který zásoboval elektřinou garáž kvůli nářadí, takže ve všech barelech zbývala dobrá čtvrtina nebo třetina paliva. Do konce května nebo začátku června, kdy se otevřou silnice a obrovský kamion z Ahtny bude konečně moct projet, jí to vystačí. Žádný stres, řekla Kate nahlas, otřela tyčku a zašroubovala poslední barel.

Vrátila se do srubu a pak ven vynesla kbelík mýdlové vody, houbu a stěrku a pustila se do umývání garážových oken. Během dne se oteplilo natolik, že si dokonce sundala svetr a pracovala jen v tričku a košili.

Vsadím se, že se to dneska vyšplhá k nule, konstatovala. Potom se zarazila a provinile se zadívala ke srubu. Z okna nad dřezem ji sledoval vyčítavý pár žlutých očí. Jedeš z toho pultu? zahulákala Kate nijak zvlášť pánovitě. Odpovědí jí bylo cosi mezi zakňučením a zavytím. Kate si povzdechla a odložila stěrku.

Obluda ji u dveří vítala nadšeným štěkotem a snažila se kolem ní proklouznout ven. Kate jí zabořila jednu ruku do kožichu a druhou sáhla pro obojek a vodítko. Vyvedla fenu ven, navlékla jí kovový obojek a vodítko přichytila k drátu, který se táhl mezi dvěma stromy a okrajem mýtiny. Tak mohla Obluda pobíhat sem a tam po celé délce drátu, aniž by se do vodítka zamotala. Fena okamžitě padla na břicho a beze špetky studu se před Kate začala plazit, aby si vyprosila svobodu.

Nekoukej tak na mě, varovala ji Kate. Víš, že to je pro tvoje dobro.

Zabiják si nasadil čepici, oblékl si kabát a rukavice a pušku přehodil přes rameno. Z hřebíku na zdi sundal malé zrcátko a podržel si ho před sebou na délku paže, aby se mohl důkladně prohlédnout. Zamračil se a mírně si poupravil límeček košile. Při pohledu na to, jak mu popruh pušky pomačkal nový vlněný kabát, nakrabatil obočí. Uhladil látku rukou, posunul popruh o milimetr doleva a konečně byl spokojený.

Rozhlédl se po srubu. Nikde ani smítko. Otlučený bílý porcelán dřezu byl dočista vydrhnutý, stejně jako třpytící se deska kamen. Podlaha byla zametená a postel pod olivově zbarvenou vojenskou přikrývkou úhledně ustlaná. Potěšeně kývl hlavou. Nikdo o něm nebude moct říct, že byl bordelář.

Jeho první zastávka se nacházela necelé dva kilometry daleko. Užíval si procházku, příjemný chladný vzduch i brebentění veverek. Jednou se zastavil uprostřed kroku a naklonil hlavu na stranu, protože by přísahal, že zaslechl strnadce zlatotemenného, jak cvrliká svůj charakteristický třínotový popěvek Jaro je tu. Zvuk se však už znovu neozval, a tak pokračoval v chůzi.

Když dospěl na mýtinu, kde stál srub jeho nejbližšího souseda, zastihl ho právě ve chvíli, kdy vycházel z latríny. Sousedův pozdrav sice nebyl nijak zvlášť srdečný, ale dal se považovat za dostatečně zdvořilý. Á, zdravíčko! Konečně přišlo jaro, co? Kávu?

Otočil se ke srubu a první kulka ho trefila do zad. Přeťala mu páteř a vyrazila ven hrudí, kde po sobě zanechala patnácticentimetrovou díru. Druhá kulka se mu provrtala zátylkem a rozmetala hrdlo, takže jeho poslední zděšený výkřik se rázem proměnil v nevěřícné bublavé zachrchlání.

Slunce stálo vysoko na jasné, pastelově modré obloze a teploměr na srubu hlásal dva stupně pod nulou. Co jsem ti říkala, pousmála se Kate na Obludu. Několika krátkými údery tylcem sekery zarazila klín do polena, o krok ustoupila, zvedla sekeru nad hlavu a udeřila do klínu plnou silou. Špalek borovice přes zimu pořádně vyschl, takže stačila jedna rána a rozpadl se s uspokojivým zapraskáním na dvě stejné poloviny. Takhle vypadá aktivní odpočinek, prozradila Obludě. Obluda si zívla a složila hlavu na překřížené přední tlapy. Obojek ji mírně škrtil a vodítko měla napjaté k prasknutí, jak se snažila dostat co nejdál od místa, kde Kate štípala dříví. Byla uražená a demonstrativně s Kate nemluvila, ale i její ticho vydalo za tisíce slov. Kate, vytrestaná Obludiným trucováním, otočila sekerku ve vzduchu a obě poloviny polena rozštípla na další kousky.

Při štípání druhé várky ji vyrušilo chřestění řetězu a hysterický štěkot. Zvedla hlavu a spatřila, jak Obluda – zcela nepřiměřeně svému věku a důstojnosti – poskakuje na samém okraji mýtiny a zběsile tahá za vodítko. Vzpírala se mu jako smyslů zbavená. Kate následovala její pohled a zalapala po dechu.

Byl to obyčejný vlk s popelavě šedivou srstí. Na výšku mohl měřit něco přes metr a od oka ho Kate odhadovala na dobrých pětasedmdesát kilo. Měl veliké hnědé oči, které se obvykle nepochybně leskly inteligencí, ale dneska z nich sálalo něco úplně jiného. Aniž by spustil pohled z kříženky vlka a huskyho uvázané na drátu mezi stromy, marnivě se oklepal, jako by si chtěl načechrat kožich, zvedl ocas a plíživě vyrazil.

Objektivně vzato to byl celkem pohledný chlapík. Koneckonců ani Obluda nebyla ve skutečnosti žádná šereda a Kate jejich pudy víc než dobře chápala. Na okamžik se zarazila a málem se nechala štěkotem a láskyplným vytím a kňučením obou milenců přesvědčit, ale pak se sebrala a přísně si dupla. Zatraceně, Obludo, tys mě snad neposlouchala? Další štěňata tady nepotřebujeme. Ta poslední smečka nás málem obě vyštvala z baráku. Měly jsme štěstí, že se Mandy podařilo je alespoň z půlky vycvičit a jsou jí k užitku.

Obluda její argumenty ignorovala a třásla se po celém těle. Srst měla zježenou, ocas koketně zkroucený a obrovské žluté oči upírala na vlka, který se na chvilku zastavil, poprvé se podíval na Kate a vzápětí ji vyhodnotil jako neškodnou a nepodstatnou. Kate si ani nebyla jistá, jestli z toho letmého pohledu pochopil, že je Kate člověk, a tudíž pro něj představuje hrozbu. Jeho pozornost se upínala jiným směrem.

Přistoupila k drátu. Obluda kolem ní natěšeně tančila a Kate si opatrně vodítko omotala kolem předloktí, chvíli se na něj dívala a pak pro jistotu udělala ještě jednu smyčku. Lásku neradno podceňovat, zamumlala a Obluda její domněnku okamžitě potvrdila. Sotva Kate vodítko odepnula od drátu, trhla za něj fena tak silně, že paničce málem vykloubila rameno. Obluda táhla ke stromům, Kate ke srubu. Stálo ji to každý ždibec síly, crčel z ní pot a chrlila ze sebe jednu nadávku za druhou, ale nakonec se Kate podařilo – navzdory rudým a úplně necitlivým rukám a předloktím – rozklepanou, kňučící fenu dovléct zpět do srubu a zabouchnout za ní dveře. Jakmile zastrčila petlici, svezla se k zemi a otřela si upocený obličej. A navíc, houkla přes dveře na Obludu, která na ně zběsile dorážela a chtěla ven, když se bez toho obejdu já, tak ty taky.

Vlk na okraji mýtiny dlouze a srdceryvně zavyl a jeho tesklivý nářek postupně nabíral na hlasitosti. A ty taky sklapni, odsekla Kate a vrátila se k hromadě dříví, aby si na něm mohla vybít frustraci.

A helemese, dneska jste můj první zákazník. Buclatý, veselý chlapík za pultem mu věnoval přátelský úsměv. Letadlo s poštou ještě nedorazilo, takže –

Zabiják jednou vystřelil. Expandující projektil s měkkou špičkou roztrhal muži celou zadní část lebky a pokryl dřevěnou stěnu za ním šedobílými a tmavě rudými kapičkami. Mužovo tělo zůstalo ještě chvíli stát, mírně se pohupovalo ze strany na stranu, a pak se pomalu a ladně zhroutilo na podlahu.

Rozhostilo se ticho. Potom zabiják zaslechl krátké, prudké zalapání po dechu, a když se otočil na patě, zahlédl závěs oddělující úřadovnu pošty od zbytku domu. Jemně se vlnil, jako by ho do té chvíle někdo držel a právě ho pustil. Trhnutím pruh látky odtáhl a ocitl se v prázdném obývacím pokoji se zadními dveřmi. Byly pootevřené a kývaly se v pantech. Přešel k nim a vyhlédl ven. Zavalitá, šedovlasá stařenka v džínách, svetru a ponožkách utíkala po dlouhé, úzké přistávací dráze. Měl dojem, že ji slyšel vykřiknout. Koutkem oka zachytil pohyb a zadíval se dál za ni. Mezi stromy uprostřed dráhy se vynořil sněžný skútr a na něm dva lidé. Utíkající žena ječela a mávala rukama. Řidič si jí všiml a otočil skútr jejím směrem. Žena křičela dál a začala gestikulovat ještě hysteričtěji.

Zabiják jediným plynulým pohybem zvedl pušku k rameni a vystřelil. Řidič se zhroutil přes řídítka a stroj sebou prudce cukl do strany. Pasažérka vykřikla a snažila se řidiče odstrčit, aby mohla chytit řídítka, ale marně. Křičela dál a dál, zatímco stroj nabíral rychlost, točil se a klouzal přes celou dráhu. Zabiják se zadíval do dioptru, vydechl a znovu vystřelil. Jekot okamžitě ustal. Skútr bez řidiče naboural do obrovské haldy sněhu na okraji dráhy a překotil se.

Zabiják láskyplně poplácal svoji winchestrovku a rozhlédl se po prchající ženě. Byla už skoro na konci dráhy a buclaté nohy poháněné adrenalinem jako by se nechtěly unavit. Zadíval se přes dioptr a hlaveň, zaměřil se na ohořelý kroužek na konci, který se jasně rýsoval proti zářivému sněhu na dráze, něžně obemkl prst kolem spouště a stiskl. Ozvala se rána, po níž okamžitě následovala ozvěna. Muž ucítil zpětný ráz pažby v rameni a viděl, jak žena klopýtla a spadla. Chvíli ležela bez hnutí, ale pak se zvedla na předloktí a začala se plazit ke stromům. Zavrtěl hlavou, téměř bezděčně k ní pocítil obdiv a vyrazil jejím směrem.

Na okraji dráhy se zastavil a prohlédl si těla páru na skútru. Špičkou boty je překulil na záda, co nejopatrněji, aby si nezamazal nové holínky od krve, a potom se jim podíval do tváře. Jedno tělo už žádný obličej nemělo, druhému zas chyběl hrudník. Zabiják jednomu narovnal košili, druhému nohy a vydal se po stopě mezi stromy.

Lesem zaznělo hlasité prasknutí a zabiják se instinktivně vrhl k zemi a převalil se. Potom znovu vyskočil a rovnou pálil. Pákou vháněl do komory jeden náboj za druhým a pokrýval střelami plochu celého oblouku. Zastavil se, aby znovu dobil, a zaposlouchal se. Všude panovalo naprosté ticho. Teprve pak si všiml zlomené větvičky, na kterou sám šlápl. Uchechtl se vlastní přehnané reakci a znovu vyrazil za ženou. O několik metrů dál objevil tělo.

Opatrně se k němu blížil, s nabitou puškou a odjištěnou pojistkou. Sněhule, zářivě růžové oteplováky a kostkovaná košile. Ach, vydechl, když konečně spatřil její tvář, a padl vedle ní na kolena do krví potřísněného sněhu.

Byla to blondýnka a byla překrásná, dokonce i ve smrti. Při jejich posledním setkání měla bledou pleť zrůžovělou, plné, rudé rty ohrnuté v úšklebku přes rovné, bílé zuby a veliké temně modré oči přimhouřené opovržením. Vysmívala se mu.

Nyní se usmál on na ni a dotkl se jejího líčka. Rychle vychládalo. Nadzvedl jí jedno víčko, aby se přesvědčil, jestli jsou její oči tak modré, jak si pamatoval. Byly. Kochal se pohledem na dokonalé vějířky řas, pohladil ji po krku, potom přejel prsty po křivce jejího ňadra, sklouzl dolů kolem pasu a sáhl jí mezi nohy.

Hájem se prohnal tichounký šepot, možná jen šelest větru, a krátce nato k muži zpoza stromů dolehlo neslyšné zakvílení připomínající vyděšenou veverku. Rychle odtáhl ruku a vstal.

Pomalu se vrátil lesem k přistávací dráze, zvedl překocený skútr, nasedl na něj a stiskl elektrický startér. Motor naskočil hned napoprvé.

Hromádka naštípaného dříví sahala Kate už po pás, když nad hlavou zaslechla blížící se klap-klap-klap helikoptéry. Slunce pořád stálo vysoko na bezmračné obloze a Kateina košile byla na zádech a v podpaží úplně propocená. Zabořila sekyrku do špalku, na kterém dříví štípala, a zašla se do srubu napít. Na několik loků vyprázdnila celou sklenici vody, napumpovala si další a vrátila se ven, jen tak tak, že nepřiskřípla Obludě čumák ve dveřích. Posadila se na horní schod verandy a se zasténáním si protáhla unavené svaly. Pohyb v houští přilákal její pohled k okraji mýtiny, kde pod jedlovcem stále seděl Obludin zklamaný milenec. Tentokrát však neupíral roztoužený pohled ke srubu, naopak se zvědavě díval k obloze. Zamžourala stejným směrem, protože helikoptéra byla podle všeho čím dál blíž, a když se objevila nad její mýtinou a začala tam kroužit, vyskočila Kate rozčileně na nohy.

Co si hergot myslíš, že děláš? ječela přeskakujícím, chraplavým hlasem. Tady přistát nemůžeš!

Obludin milenec usoudil, že není čas na hrdinství, a zmizel mezi stromy. Vrtulník s charakteristickými modrými a zlatými symboly Aljašské státní policie pomalu dosedal do středu mýtiny a Kate musela zacouvat ke dveřím srubu. Zadržela dech a s hrůzou sledovala, jak lopatky vrtule nebezpečně kmitají jen kousíček od střech všech budov její usedlosti rozmístěných do půlkruhu kolem louky.

Lopatky se zpomalily, ale nezastavily. Motor se trochu ztišil, dvířka vrtulníku se rozlétla dokořán a objevil se v nich muž v policejní uniformě. S kloboukem v ruce a v předklonu doběhl ke Kateině verandě a ocitl se tváří přímo proti jejímu rozkroku.

Zpražila ho pohledem. Co to krucinálfagot vyvádíš, Jime? Chybělo málo a strhl bys střechu z každý boudy, co tady mám!

Běž dovnitř! zahromoval a svůj rozkaz rovnou doprovodil činem. Natáhl se přes ni, otevřel dveře, postrčil ji do srubu a s dusotem přeběhl verandu a vpadl dovnitř za ní. S prásknutím dveře zabouchl.

Byl to vysoký a urostlý chlap a v její roubence zabíral víc místa, než se jí zamlouvalo. Co to má krucinál být? vyjela na něj. Odkdy se leze k lidem bez pozvání? Co se děje?

Tys to neslyšela?

Co jako?

Přiskočil k rádiu a zapnul ho. Nic se z něj neozývalo. Jim zavrtěl hlavou a zaklel. Zatraceně, vždyť jsem jim říkal, ať vysílají varování pořád dokola, dokud toho sráče nechytíme.

Jakého sráče? Jaké varování? zavrčela nakvašeně. A pak si všimla výrazu v jeho tváři. Vztek okamžitě nahradila hrůza. Mnohem klidnějším tónem zopakovala: Co se děje, Jime?

Otočil se a rozhlédl se po místnosti. Přejel očima po zmatené Kate a ostražité Obludě. Obě byly v pozoru. Alespoň že ty jsi v pořádku.

Ovšemže jsem. Kate přimhouřila oči. Kdo není?

Stáhl rty do úzké linky. V tuhle chvíli přinejmenším dva lidé.

V Niniltně? Stroze přikývl a Kate strnula. Obluda vedle ní kratičce a tiše zakňučela. Co se stalo? zeptala se Kate věcně.

Jim dlouze vydechl. Zatím víme jen to, že v okolí pobíhá nějaký cvok a střílí lidi loveckou puškou.

Vyschlo jí v ústech. Kdo?

Zavrtěl hlavou. To nevíme.

A koho zastřelil?

Ve tváři se mu zračilo pochopení a soucit, ale znovu pouze zavrtěl hlavou. To taky ještě nemáme potvrzené. Vypálil na letadlo s poštou, právě když přistávalo. George Perry viděl na dráze nějaká těla. Pak po něm začal střílet chlápek na sněžném skútru a nasázel mu pár ran do motoru. George to zvedl na tisíc pět set metrů, zakroužil nad dráhou a vyslal SOS. Viděl, jak ten chlap na skútru odjíždí. Víc zatím nemáme, víme jen…

Co?

Že má namířeno tímhle směrem. Při pohledu na Kateinu reakci policista důrazně přikývl. Poštovní letadlo se vysílačkou spojilo s věží v Toku, ti dali vědět mně a já okamžitě vyrazil, abych varoval všechny usedlosti po cestě.

Kate ho obešla a sundala brokovnici z držáku nad dveřmi. Zlomila ji a zkontrolovala, jestli je nabitá. Byla. Kate se otočila. Fajn. Tak teď to vím. Měl bys pokračovat dál a varovat ostatní.

Oddechl si, uchechtl se a naprosto ji šokoval, když se k ní zničehonic sklonil a vtiskl jí na rty rychlý, tvrdý polibek. Výraz v její tváři ho znovu rozesmál. Škádlivě ji polechtal pod bradou. Copak jsem mohl odolat? Taková šance se naskytne jednou za život.

Brokovnice se už zvedala, a kdyby neměl Jim za zády helikoptéru, možná by mu Kate jednu dávku broků do zadku nasázela. Sklouzl pohledem z jejího rozzuřeného obličeje k brokovnici a zpátky, znovu se zasmál a měl tu drzost jí ještě zasalutovat. Kdyby se sem dostal dřív, než já dostanu jeho, tak má na sobě černo-červený kabát a hnědou čapku s klapkama na uši. Jezdí na polarisu. Dávej na sebe majzla, Shugaková.

Přikrčil se a utíkal k helikoptéře. Řev motoru okamžitě zesílil a lopatky se roztočily rychleji. Během pěti vteřin byl ve vzduchu, za sedm už nad stromy a deset vteřin nato zmizel z dohledu.

Běžte! křičel farmář na dvě děti, které stály jako zařezané s otevřenou pusou a vytřeštěnýma očima. Utíkejte, ksakru! Otočil se zpět k zabijákovi a zamával pažemi. Tady! Tady jsem, ty prašivej zmetku! Jen si pro mě pojď!

Zabiják se na něj netečně zadíval. Farmář ležel vedle stodoly, nohu měl napadrť a silně krvácel, ale přesto zoufale šátral kolem sebe po něčem, co by mohl po zabijákovi hodit. Nahmatal jen tající sníh, a tak ho nabral do hrstí a hodil. K cíli však nedoletěla ani jediná vločka a celá ta sněžná zbraň se rozpadla ve vzduchu a neškodně dopadla na zem. Do prdele! Zabiják ho bez hnutí sledoval. Zmrde! zařval farmář a ukázal mu oba prostředníky. Joe! Mary! Utíkejte!

Obě děti se konečně probraly z transu a rozběhly se přes zamrzlý rybník před jejich usedlostí. Zabiják postoupil o krůček vpřed, otočil se a zvedl pušku. Zamračil se přes dioptr na dvě prchající postavičky. Byly tak drobné a utíkaly tak rychle. Vypálil dvě rány. Jednou trefil, jednou minul. Ne! zavřískl farmář. Ne, ne, ne, k čertu s tebou, ne! Zabiják vystřelil potřetí. Druhá postavička dopadla na hrubý led rybníku a klouzala další tři metry, než se úplně zastavila.

Farmář se s pláčem a vzlykotem plazil k okraji rybníku a zoufale lapal po dechu, zatímco k němu zabiják pomalu došel. Jejich pohledy se střetly. Zabijákova tvář byla klidná a bez výrazu, naopak tu farmářovu poznamenal žal a hněv.

Naser si, zasyčel farmář. Do toho.

Kate opřela brokovnici o hromadu vyskládaného dřeva a popadla sekeru. Chvíli na ni zírala a pak ji znovu odložila a zvedla brokovnici. Nejradši by začala rázovat sem a tam, ale promenádovat se po mýtině, když se někde kolem ochomýtá šílenec s puškou, jí nepřipadalo jako dobrý nápad. Možná by bylo nejlepší zabarikádovat se ve srubu, jenže ta myšlenka se jí zajídala. Otočila se k lesu. Zoufalé zavytí a škrábání na dveře jí prozradilo, že ji Obluda oknem viděla. Zarazila se. Koutkem oka na palouku zahlédla pohyb. Vlk se vrátil. Zatraceně. V tomhle rozjíveném stavu by jí Obluda k ničemu nebyla, notabene když se kolem pořád poflakovalo tohle ztělesnění vlčí dokonalosti. Kate se napřímila v ramenou, přešla mýtinu a vydala se po pěšině k silnici.

Těžař zmizel mezi stromy a zabiják znovu nabil winchestrovku. Vzduch se ani nehnul. Slyšel, jak se jeho kořist namáhavě prodírá hustým lesním porostem a vrstvou sněhu. Zadumaně se rozhlédl a odjistil. Nechtělo se mu do toho hlubokého sněhu. Těžař beztak vykrvácí. Protáhl se a zívl. Byl unavený. Zakručelo mu v břiše. A taky hladový.

Kate začínala klimbat, když vtom ji probral ten zvuk. Zpočátku zněl jako jediné krátké zarachocení, jako když se roztříští obrovská tabule skla, ale vzápětí už o jeho původu nepochybovala. Byl to sněžný skútr a blížil se k ní.

Došla po pěšině, která vedla k její usedlosti, až ke křižovatce se starou železniční tratí a poté pokračovala dál, dokud neobjevila rovný kousek cesty. Na jeho konci, směrem od Niniltny, si našla nízký smrk se spoustou větví, jenž nebyl ani moc blízko, ani moc daleko od okraje cesty, prodrala se k němu měkkým sněhem a zadřepla mezi větve, kde zůstala s brokovnicí položenou na kolenou. Ze svého místa měla výborný výhled na dobrých osm set metrů cesty, až k bodu, kde se stáčela, aby se vyhnula rybníku Honker.

Řev sněžného skútru se stále blížil. Obloha byla jasná a bledá. Nikde ani stopy po helikoptérách, letadlech nebo podobné vzdušné kavalerii. K čertu s tebou, Jime. Typický polda. Když ho člověk potřebuje, není nikde k nalezení. Znovu vyhlédla mezi větvemi. Skútr právě objel rybník a uháněl po cestě k ní. Nikde kolem ani noha.

Tiše zaklela a odjistila pojistku na brokovnici. Zkontrolovala náboj v komoře, zapřela si pažbu do ramene, zadívala se přes hlaveň do dálky a čekala.

Usmál se na ni. Nevíš, kde by tu člověk sehnal něco na zub?