„Bůh stvořil zlo a dobro nechal na člověku.“

David Glockner, 2025

ISBN 978-80-284-0782-7

Část I.

1

Pozorovala, jak se blíží ulicí. Jeho chůze byla rozhodná, ale zároveň tak nějak těžkopádná, unavená. Jako kdyby se brodil bahnem, i když jsou chodníky úplně suché, napadlo ji. Možná si na nohy přivazuje závaží jako nějaký vrcholový sportovec. Nebo je to muž, který se za něco trestá. Který vleče břemeno, které ho tíží, ale on ho ze sebe nechce setřást. No jistě. To je přesně ono. Čiší z něj síla a odhodlání, ale takové to podivné, které člověka může zničit. Odhodlání, které ho dovede spíš k trápení a smrti než k nějakému smysluplnému cíli.

Takhle si to představovala?

Rozhodně ne. Mělo to být tak nějak jasnější. Oslnivější. Jednoznačně pozitivní. Ale tohle? Jako kdyby se jí do domu stěhoval hroch.

Pomyslela si, že když už se to takhle zvrtlo, mohla by aspoň předstírat, že není doma. Neotvírat, až začne burácet domovní zvonek, a později, až bude daleko odsud, poslat omluvu a nějaké peníze jako náhradu za promarněný čas.

Jenomže to by nesměla být ona. Hlasu rozumu naslouchala velice ráda, ale málokdy udělala to, co jí radil. Takže otevřela domovní dveře ještě dřív, než se u vrátek dotkl zvonku.

Opřela se o rám dveří a zkřížila ruce na prsou. S lehkou hrůzou sledovala, jak se její návštěvník brodí cestičkou z popraskaného betonu až k ní a jak si nervózním gestem pokouší upravit vlasy nad čelem.

Byl tak vysoký, že zastínil i slunce, které zápolilo s podzimním oparem nad střechami města. Ani starý, ani mladý. Možná tak čtyřicet. Nakrátko ostříhané tmavé vlasy se mu ježily kolem hlavy. Tu a tam byly přilepené k lebce. Dá se to vůbec nazvat účesem? Když pootočil hlavu, zahlédla nad jeho pravým uchem dlouhou jizvu. Začínala na spánku a pokračovala až někam k zátylku. Mezi zježenými vlasy to bylo docela dobře vidět. Proboha! Lobotomie?

S obavami čekala, až promluví. Nebo jen začne slintat, když má tu strašnou jizvu?

Chvíli na ni civěl a mlčel. Pak si uhladil si zježené vlasy nad čelem. Vznikla tak nehezká ofina, která se ale brzy znovu zježila. Představil se: „Vilém Drozd.“

Jeho hlas zněl překvapivě jasně a mladě. To ji zmátlo ještě víc. Nestojí za ním náhodou nějaké dítě, které mluví za něj? Nejistě k němu napřáhla ruku.

„Klára Marxová. Jste z té agentury?“

„Jsem.“

„Můžete zaparkovat přímo před domem.“

Zatvářil se rozpačitě. Kláře připadalo, že nechápe, co mu řekla. To je tak složité sdělení? Znovu pohlédla na tu příšernou jizvu. Opravdu mi poslali mrzáka? Její rozpaky se pomalu ale jistě měnily v rozhořčení. Ale dál zachovávala zdvořilost.

„Viděla jsem vás, jak jdete od náměstí. Pěšky. Tady v ulici se dá parkovat vždycky. Většina domů tu má garáže. Jen ten náš…“

„Přijel jsem autobusem. Z pietních důvodů.“

Z pietních důvodů? To podivné vyjádření jí skoro vyrazilo dech.

„Aha,“ vydechla rozpačitě. „To teda… vlastně to nechápu.“

„Když jsem odsud odjížděl naposledy, jel jsem také autobusem.“

„Vy už jste tu někdy byl?“

„Kdysi dávno.“

„Tak proto poslali vás?“

Muselo to znít hodně nezdvořile, snad až opovržlivě, ale s ním to vůbec nehnulo. V očích mu naopak vesele zajiskřilo.

„Neřekl bych.“

Ne, tenhle chlap lobotomii neprodělal. A jestli ano, tak hodně citlivě provedenou. Mělkou, dalo by se říct. Má chvílemi výraz debila, ale mluví docela bystře. Kultivovaně. S humorem. Vůbec netušila, co si o něm má myslet.

Zavedla ho do kuchyně, protože jí to přišlo rozumnější, než kdyby jednání vedli v obývacím pokoji. S napětím čekala, jaké oblečení bude mít pod tmavomodrou sportovní bundou s kapucí. Jenomže on si ji nesundal, jen ji rozepnul, aby se nezalkl vedrem. Zahlédla chundelatý nazrzlý vlněný svetr, z nějž u krku čouhalo zelené triko. K tomu hnědé manšestrové kalhoty a pevné turistické boty. Žádná taška nebo aktovka. Všechno, co potřeboval, nosil zřejmě po kapsách.

Usadil se na židli, na kterou mu ukázala. Rozhlédl se a nasál vzduch. Působilo to stejně ztěžka jako jeho chůze. Copak ho každý tělesný úkon opravdu stojí nezměrné úsilí? Chvíli na ni civěl, nebo spíš tak nějak skrze ni, jako by zkoumal odraz její šíje v zrcadle někde za ní. Jenomže žádné zrcadlo za ní nebylo. Nabídla mu kávu, ale on požádal jen o sklenici vody. Pozorovala ho, jak opatrně pije. Zřejmě očekával, že se pod jeho rty začnou líhnout jedovatí hadi. Položil sklenici a zeptal se: „Mohu se podívat na tohle?“

Teprve teď si uvědomila, že celou dobu v ruce žmoulala letáček, který před časem našla ve schránce. Na několika řádcích se tam vychvalovaly a nabízely služby firmy, pro kterou pracoval. Podala mu ho. Dlouho si ho prohlížel, jako by to byl důkaz něčeho důležitého.

„Netušil jsem, že něco takového máme.“

Co na to měla říct? Že tenhle letáček za posledních dva nebo tři týdny našla ve schránce už čtyřikrát? Že ho třikrát vyhodila a až ten čtvrtý si nechala a zavolala na telefonní číslo, které tam bylo uvedeno? Že ten muž, se kterým mluvila, měl příjemný hlas a ještě příjemnější chování? Že si služby firmy nakonec objednala? A že má teď pocit, že naletěla podvodníkům? Ne, to se rozhodně nehodilo. A tak jen pokrčila rameny. Spokojil se s tím. Odložil leták a konečně na ni zpříma pohlédl. Nic příjemného to nebylo. Jako kdyby jí bez výstrahy začal pitvat.

„Vy jste učitelka?“

„Nijak se nesnažím to utajit. Ale nechápu, jak to souvisí…“

Ukázal prstem na jedno slovo v letáčku: „Máme tady chybu. Všimla jste si toho?“

Podívala se. Údajná chyba byla v adrese, na níž firma sídlila. Na Poluží 18., stálo tam.

„Má tam být Na Popluží.“

„Aha. To ale pozná jen zasvěcený člověk.“

Lehce zavrtěl hlavou: „Vy snad znáte slovo poluží?“

Cítila, že červená. Teď si jako lobotomik připadala sama. Návštěvník s okázalou štítivostí odstrčil leták.

„Jak je to dlouho, co váš manžel zmizel?“

„Už jsem všechno řekla vašemu kolegovi.“

„A můžete to znovu říct i mně?“

Neochotně se do toho pustila. Mluvila nesouvisle a zmateně, až se sama za sebe styděla. Tohle kdyby předváděla při vyučování, už by z ní dávno udělali uklízečku. Nebo školnici. A přitom to bylo tak jednoduché. Dalo se to říct třeba takhle: „Můj manžel se jmenuje Jeroným Marx. Byl ředitelem archivu v Jáchymově. Zmizel desátého května. To znamená před půl rokem. Odešel toho dne večer z domu, bez zavazadel, bez dokladů, bez peněz. Bez zjevného důvodu. A už se nevrátil.“

Místo toho ze sebe deset minut ždímala věty, které nezačínaly ani nekončily, zato v prostředku měly hodně citoslovců a bezprizorních samohlásek.

„Policie ten případ už odložila?“

„Neodložila. Ale už dávno nic nepodniká. Vlastně si myslím, že nepodnikala nikdy nic.“

„Nejspíš došli k závěru, že od vás utekl.“

Zamračila se. Tohle už sice slyšela od policistů, ale i tak se jí to dotklo.

„Nechtěl jsem vás urazit. Jen jsem chtěl říct, že je to v takových případech obvyklá vyšetřovací verze. Chlap se zblázní do nějaké sukně a je to. Za čas toho většinou litují. A vracejí se. Někdy to trvá déle. Ale dojde jim, že udělali chybu. Špatné rozhodnutí.“

„Chcete mi tvrdit, že zítra se tu objeví v ušmudlaných šatech, s kyticí růží a s rozpačitým úsměvem na rtech?“

„Možné to je.“

„Ne v případě mého muže.“

„Proč ne?“

„Nedokážu si představit, že by utekl za nějakou jinou ženou. Stěží jsem ho přemluvila, aby mi udělal dítě.“

Zarazila se. Najednou si uvědomila, jak hrozně musí znít to, co řekla. Vůbec z toho nebylo cítit, jak moc Jeronýma milovala. Její láska k manželovi byla přece velice hluboká. A byla si naprosto jistá, že on její city opětoval. I když to příliš nedával najevo.

„Dítě?“

„Nikdy se nenarodilo. Pár týdnů poté, co Jeroným zmizel, jsem o něj přišla.“

2

„Hlavně ji nějak uklidni,“ říkal Vilémovi jeho šéf Radim Durman, když se ho před třemi dny snažil přemluvit, aby tuhle podivnou práci vzal. „Já už nevím, co si s ní počít. Volá snad každou hodinu. Je těžké to nezvednout. Nejspíš z toho čekání a nejistoty už blázní. Chudák ženská. Nechci ji mít na svědomí.“

„Ty máš svědomí, Radime?“

„Mám, Viléme. Dost zakrnělé, ale i tak mě občas zašimrá.“

„Nic nevypátrám.“

„A co když jo? Jsi můj nejlepší člověk.“

„Nejlepší jsi přece ty.“

„To se nepočítá. Já musím zůstat tady. Hlídat další kšefty. Tohle je jen taková… já nevím, jak bych to nazval. Musíš tam prostě jet ty. Porozhlídneš se a určitě tě něco napadne. Vezmi si na to týden. Nebo klidně dva. Všechno pěkně v klidu. Vypadneš z Prahy. Najdeš si fajn hotel, pár dní budeš zkoumat terén. Budeš v klidu. Tohle přesně teď potřebuješ, ne?“

„Být v klidu? K čemu? Abych se mohl víc soustředit na to, co se mi stalo?“

„S tebou se nedá rozumně mluvit. Mám tě snad prosit na kolenou, abys něco pro firmu dělal?“

„Já nevím. Chce se ti?“

„Tak dobře. Pošlu tam někoho jiného. Ale něco ti řeknu: podle mě děláš chybu, že tam nejedeš. Je to promarněná příležitost. Víš, co tím myslím.“

Tím ho Durman dostal. Zmínkou o promarněné příležitosti. Tuhle větičku používali vždycky, když potkali ženu, která je přitahovala, ale zrovna v té chvíli neměli energii nebo chuť něco si s ní začít. Aspoň se o to pokusit. Jen tak po ní pokukovali a představovali si, jaké by to asi bylo. A skrytě se pochechtávali, protože ta hra jim přinášela nezvykle velké potěšení. Jako dva malí kluci. Typická promarněná příležitost. Ale třeba je to tak dobře. Bůhví, jakou má povahu, šeptal Vilém a Durman horlivě přikyvoval. Přesně. Jde z ní úplně strach. Máme štěstí, co?

„Kde to vlastně je, Radime?“

„Město se jmenuje Blatná. Někde v Krušných horách. V zimě ráj lyžařů, v létě turistů a cyklistů.“

„A teď na podzim?“

„Zřejmě vlci, Viléme. Lišky a vlci. Medvědi. Copak já vím? V životě jsem v těch končinách nebyl. Ale určitě je tam klid. Bůhví, jestli tam mají elektřinu a telefon.“

„Říkal jsi, že ti volá každou hodinu.“

„Nerozumíš nadsázce? Chci tím jen říct, že tam lišky dávají dobrou noc. Tys tam někdy byl?“

„Ne,“ zalhal Vilém. A rychle se zeptal: „Ona je schopná to zaplatit?“

„Už poslala zálohu.“

A teď s tou paní seděl v její kuchyni. Lehce pokleslá víčka jí dělala starší, než ve skutečnosti byla. Pravidelný obličej s výraznými lícními kostmi, velice bledý, jako kdyby trávila dny někde v podzemí. Možná v sobě nesla geny macaráta jeskynního. Narezlé vlnité vlasy svázané na temeni do ledabylého culíku, štíhlá, s pružnými pohyby atletky. Ale i tak působila dojmem člověka, který je už dlouho zahnaný do kouta, takže našel způsob, jak v tom koutě přežívat.

Najednou se zvedla.

„Ukážu vám Jeronýmovu pracovnu. Tak všechno pochopíte rychleji.“

Ano, o to tu jde, pomyslel si. Pochopit tuhle domácnost. Její jedinečnost, její zvláštnosti. A že jich je! Zahrada plná podivně tvarovaných dřevin. Uprostřed trávníku stará studna s ozdobným vahadlem. Na dveřích klepátko ve tvaru lidské ruky. Všudypřítomná silná vůně něčeho, co nedokázal identifikovat. A pak, samozřejmě, samotná Klára Marxová.

Stěny království Jeronýma Marxe beze zbytku pokrývala knihovna, v níž soupeřily o místo odborné knihy se svazky poezie, filozofie, beletrie i dětské knihy, většinou velice staré a zašlé. Různé tiskoviny a sešity byly prakticky všude. Dokonce i na podlaze. Na velkému pracovním stole stál zaprášený počítač, hodně starý typ s hlubokou obrazovkou.

Klára Marxová uprostřed toho chaosu rozpřáhla ruce: „Vlastně vůbec nechápu, jak mohl být archivářem. Měl velice zvláštní smysl pro pořádek a systém. Mně se to jevilo spíš jako zmatek a bordel.“

„Muži a ženy se v tomhle často neshodnou. Ale přiznávám, že v tomto případě jsem na vaší straně. Policie to tu zřejmě důkladně prohledala, že?“

„No… nějaký čas tu strávili. Pár hromádek si dokonce odvezli.“

„Už je vrátili?“

Přikývla.

„Které to byly?“

Nejistě ukázala na metrovou pyramidu hned za dveřmi. Většinou šlo o dokumenty v kartonových deskách, svázaných textilními páskami.

„Tyhle. Myslím, že si s tím nevěděli rady. Že jim to k ničemu nebylo. Ale aspoň na těch mašlích udělali hezké kličky. Jeroným tam měl jen takové ošklivé uzle.“

Vilém rozvázal úpravnou mašli na deskách, které ležely úplně nahoře, a nahlédl dovnitř. Byly to fotokopie nějakých starodávných plánků a náčrtků důlních chodeb. Pečlivě nakreslení človíčkové s lucerničkami, vozíky, velká kola nějakých kladek, kousek dál se čeřil proud vody v úzkém kanálu. V rohu nahoře byla u každé mapky nakreslená zvláštní postava, připomínající hořícího anděla. Mohl to být Ikaros, kterému slunce zrovna zapálilo křídla. Ale protože měl dlouhé černé vousy, byl to spíš černokněžník s andělskými křídly.

Nahlédl do dalších desek. V nich byl jen hrubě ořízlý karton s obrazem psa nejasného plemene, nakreslený amatérskou, ale docela talentovanou rukou.

„To je dílo vašeho manžela?“

Zavrtěla hlavou.

„Kreslil to jeden Jeronýmův známý. Náš mazlíček. Jmenoval se Fibius Tibulus. “

„Ten známý?“

„Ale ne. Náš pes.“

Zdvihl oba place na znamení obdivu: „To jméno má zvuk!“

„Pojmenovali jsme ho po dvou kostech ze spodní části nohy, protože jsme o něj pořád zakopávali.“

„Nenakreslil i vás? Ten známý?“

„Proč by to dělal?“

„A proč ne?“

V její bledé tváři se objevil karmínový odstín. Jízlivá otázka, která mu uklouzla, aniž by tím něco myslel, měla skoro stejný účinek, jako kdyby jí dal facku. Najednou mu jí bylo líto. Prožila půl roku nezaslouženého mučednictví, a on se chová jako hulvát.

„Máte nějakou manželovu fotografii?“

Lehce se zamračila. Určitě to brala jako další neomalenost. Na okamžik zmizela. Vrátila se s dvěma fotografiemi. Podala je Vilémovi a zkřížila ruce na prsou.

„Můžete si je klidně nechat.“

Jedna fotografie zachycovala Jeronýma Marxe v nepřirozeně strnulém postoji před jakýmsi monumentem. Neforemné kraťasy, ještě neforemnější košile, hučka, v níž někdo předtím celá léta lovil ryby, a sandály, z nichž čouhaly ponožky. Na druhé fotografii seděl Marx v mírném předklonu u stolu, ruce složené v klíně, a vypadal, jako když bedlivě někoho poslouchá. Tváře měl červené jako jablíčka a kulaté jako dítě, světle hnědé oči za skly brýlí působily tak pokojně, až to skoro vyvolávalo soucit. Nevýrazná brada, ústa s vyčítavě vyšpuleným dolním rtem. Suma sumárum, žádný krasavec, ale docela sympaťák.

„Vypadá tak mírumilovně.“

Klára Marxová se zasmála. Trochu hystericky.

„To bych zrovna neřekla. Když došlo na věci, na které měl vyhraněný názor, dokázal se pěkně rozohnit. Až z něj šel strach.“

Měl chuť zeptat se, jestli z něj ten strach šel často, ale radši tu otázku spolknul. Prozatím.

„Bydlíte tu dlouho, paní Marxová?“

„Tenhle dům jsme koupili před pěti lety. Byl docela levný, jako všechny nemovitosti tady, ale i tak jsme se zadlužili na dvacet let dopředu. Nechali jsme opravit střechu, podlahy, elektriku, vodu, prostě všechno. Zařídili jsme pokoje. Chtěla jsem…“

Zarazila se. V očích se jí zaleskly slzy.

„Možná bych měl přijít jindy,“ navrhl. Klára Marxová ale zuřivě zavrtěla hlavou.

„Ale ne. To jsou jen takové chvíle… Už nic nechci odkládat, víte?“

Utřela si nos a statečně pokračovala: „Nejdřív jsme si opatřili Fibia Tibula. Psa. Na zkoušku. Jestli nám půjde společná péče. Já i Jeroným jsme opatrní, víte? Já tedy určitě. Možná jsem dokonce strašpytel. Jo. Přesně tak to je. V mnoha věcech se chovám jako zbabělec. Dokonce i s tím psiskem to tak bylo. Každý jsme k tomu dospěli potichu a nezávisle na sobě, ale vyslovit to musel Jeroným. Já bych si to nechávala pro sebe až do skonání věků. Taková prostě jsem.“

Taková rozhodně nejste, pomyslel si Vilém. Jen chcete, abych vás takovou viděl. Ale hlavně mi tu něco naznačujete. Tím, co říkáte, chcete sdělit ještě něco jiného. Slova opatrnost a strašpytel vyslovujete mnohem důrazněji než zbytek vět. Máte nejspíš tajemství, které skrýváte i sama před sebou. A já jsem pitomec, že tu s vámi sedím. Že začínám být zvědavý.

„Přivezli jsme si ho z útulku, nikdo ho nechtěl, protože prý byl neposlušný. Což nás mělo varovat. Jeroným ale tvrdil, že poslušnost a ukázněnost se u psa dostaví sama, když s ním budeme slušně zacházet. Pochopitelně se šeredně mýlil. Pes si to tu hned všude označkoval. Počural všechny nohy u stolu v jídelně, podlahu v kuchyni, dokonce i naši postel. Smrdělo to tu jak ve lví kleci. Vůbec nás neposlouchal. Když jsem ho chtěla praštit, vždycky tak zuřivě vycenil zuby, že jsem radši couvla.

Vlastně jsem ho celou dobu nesnášela. Když pak zmizel, byla jsem docela ráda.“

„Zmizel?“

„Přesně tak. Byl zavřený v domě jako obvykle, když jsme šli do práce, a přesto se mu podařilo nějak utéct. Tuhle záhadu ale nemusíte luštit,“ usmála se. Utřela si slzy, ale pár se jich dál třpytilo na jejích řasách. „Možná jsme někde nechali pootevřené okno. A v okolí hárala čuba. To s ním vždycky nebylo k vydržení. Utíkal ven, jak jen se dalo. Ale jak už jsem řekla, mně se docela ulevilo, že tu už není. Zato Jeroným se s tím vyrovnával hodně těžko. Tak zoufalého jsem ho nikdy neviděla. Nebo spíš vyděšeného. Naprosto jsem to nechápala. Sháněl se po tom psisku, jako by to bylo ztracené dítě. Dole ve městě vyvěsil letáčky s jeho fotkou. Ozvalo se pár lidí, že Fibia Tibula snad viděli. Pokaždé někde jinde: u potoka, jak rejdí v bludišti lopuchů, na trávníku za kostelem… Jedni ho dokonce zahlédli až dole v Jáchymově.“

Sledoval, jak sklání hlavu a pootevírá ústa, jako kdyby se před dalším vyprávěním chtěla pořádně nadechnout. Zahlédl černé jizvy na vnitřní straně jejích rtů. Neklamné známky intenzivní nervozity a sebedestrukce.

„No. A Jeroným zmizel o měsíc později. V neděli. Venku od rána pršelo a všude byla pěkná čvachtanice. Četla jsem si v pokoji, Jeroným si zalezl do své pracovny. Nemám tušení, co tam dělal. Ale slyšela jsem ho, jak neustále chodí sem a tam. Trochu mi to lezlo na nervy. A k tomu na okno pořád bubnoval déšť. Pak jsem asi na hodinu usnula. Když jsem se probudila, byla už tma. Šla jsem si do kuchyně uvařit čaj. Venku přestalo pršet. Stála jsem u sporáku a říkala si, že v domě je úplně hrobové ticho. Najednou se mě zmocnil takový zvláštní pocit, že něco není tak, jak by mělo být. Ale co? Počkala jsem, až voda začne klokotat, a nalila jsem ji do konvice. Pak jsem šla do jeho pracovny.

Dveře byly zavřené, což nebylo úplně obvyklé. Většinou je nechával pootevřené, prý aby neměl pocit, že je na samotce. Otevřela jsem a nahlédla dovnitř. Jeroným nikde. Vyběhla jsem nahoru, jestli si už nezalezl do ložnice. Nebyl tam. Řekla jsem si, že se asi šel projít. Pak jsem celou noc seděla v kuchyni a pila jeden čaj za druhým. Občas jsem mu zkusila zatelefonovat. Ale telefon nebral. Vlastně to vůbec nezvonilo. Jako kdyby byl mimo signál. Což vlastně tak divné není, protože tady kolem v lesích se často nedovoláte. Někdy to nejde ani ve městě na náměstí. Ale stejně jsem byla nervózní. Nečetla jsem, neposlouchala rádio ani se nedívala na televizi. Prostě jsem jen seděla a čekala. Ale on se nevrátil.“

„Kdy jste zavolala policii?“

„V pondělí odpoledne. Místní oddělení. Ale řekli mi jen, abych zachovala klid. Že nejspíš o nic nejde. Šla jsem pak normálně do práce, do školy. Doma bych se nejspíš zbláznila. Vůbec nevím, jak jsem dokázala učit. Ale nějak to šlo. O přestávkách jsem vždycky zkusila Jeronýmovi volat. Marně. Dole v Jáchymově, v archivu, o něm také nikdo nevěděl. Dovolenou si nevzal, to mi potvrdili. Prostě se vypařil. Jako pára nad hrncem.“

„Kdy začala policie něco podnikat?“

„Až v úterý. To už byl pryč skoro čtyřicet hodin. Ale bylo to směšné. Vyslechli mě a v dalších dnech jeho kolegy a šéfa v práci. Snad také pár našich sousedů. Prošli jeho věci. Tady, i v archivu. To je nejspíš tak vysílilo, že pátrání ukončili. Šoupli Jeronýma do šuplíku mezi ostatní pohřešované osoby.“

„Má váš manžel nějaké příbuzné?“

„Má sestru a matku. Ale nestýká se s nimi.“

„Nějaký rodinný spor?“

„Přesně tak. Já ty dvě vlastně nikdy neviděla. Ani žádné jeho další příbuzné. Tety, strýce, bratrance, prostě nikoho.“

„Víte, o co v tom sporu šlo?“

„Vím jen to, co mi řekl Jeroným. Vyrůstal v Klatovech. Jeho prarodiče tam měli docela velký rodinný domek, ve kterém všichni bydleli. Když zemřeli, zdědila ho Jeronýmova matka. Jeho tátu skolila mrtvice, když byl ještě kluk. Jeroným se po studiích už do Klatov nevrátil. Zůstala tam ale jeho sestra. Vdala se, přivedla na svět dvě děti a pak se hned rozvedla. Matku nějak přemluvila, aby dům přepsala na ni. Jeronýmovi nic neřekla. Zjistil to prý úplně náhodou. Požádal sestru, ať mu vyplatí jeho podíl, jak se to obvykle dělá. Sestra se mu ovšem vysmála. A jeho matka dělala mrtvého brouka. Jeroným se strašlivě naštval a veškeré styky s nimi přerušil. Velká změna to ale nebyla, protože se s nimi prý moc nestýkal ani
předtím.“

„Takže jeho matka ani sestra nevědí, že zmizel?“

„To netuším. Já jim to neřekla. Možná to udělala policie. V každém případě se mi neozvaly. Pokud to vědí, tak jsou nejspíš rády, že se Jeronýma takhle zbavily.“

3

Přistihla se, že si ze všeho nejvíc přeje, aby ten hřmotný člověk už z jejího domu zmizel. Co to vlastně dělá? Kde se vlastně v její mozkovně vzal nápad najmout si soukromého detektiva?

Byl tam už dlouho, Kláro, odpověděla si přísně. Už pár dní po tom, co se stala ta věc. Když ti došlo, jak moc se policie o případ Jeronýma nezajímá. Připadalo ti, že vyšetřování probíhá podobně, jako když člověk chodí do špatně řízené fabriky: odpíchne si příchod a pak jen čeká na chvíli, kdy si odpíchne odchod. Mezitím si uvaří kafe, pokecá s kolegy, zajde si na záchod a vykouří balíček cigaret. Přesně takhle na tebe působila práce kriminalistů.

Ukázali se v domě jen třikrát, z toho jednou jen proto, aby vrátili Jeronýmovy spisy, které si měsíc předtím odvezli. K tomu dva nemastné neslané výslechy na služebně, při nichž jí na rovinu řekli, že hledat dospělého člověka, který se rozhodl zmizet a nespáchal žádný zločin ani z ničeho není podezřelý, je marnost. Že je velký problém, i když honíte zločince na útěku. Teď, když jsou všude otevřené hranice. Největší šance na úspěch je v případě, že zmizelá osoba je po smrti. Jako že se najde mrtvola? Přesně tak. A paní Marxová, tohle je důležité, po roce, když nedojde k nějakému posunu v pátrání, lze prohlásit vašeho muže za mrtvého. Jistě, ve skutečnosti bude jen nezvěstný, ale vy se oficiálně stanete vdovou a budete moci vypořádat váš společný majetek. A další věci.

Takže vy počítáte s tím, že nic nevypátráte, zeptala se, ale odpovědi se nedočkala. Takže se nikdy nedozvím, co se stalo? Zase žádná odpověď. Co je to za pitomý zvyk místo odpovědi čučet do nějakých papírů a předstírat, že už máte jen pár vteřin na jejich přečtení? Že jedinou odpovědí, kterou máte, je povzdech a významný pohled směrem ke dveřím kanceláře.

Následovaly letní prázdniny a dlouhé týdny jakési vnitřní strnulosti, která jí dovolila jen bloumat po domě, pracovat na zahradě a podnikat třicetikilometrové procházky. Jako kdyby věřila, že se Jeroným někde vynoří. Z lesa, ze sklepa, ze záhonu. Sám od sebe, nějakým zázrakem. Že se všechno vysvětlí. Poprvé v životě pak byla ráda, že prázdniny skončily a ona může vstát s jasným zadáním, dobelhat se do školy a odříkávat před tabulí učitelská moudra.

Po celé ty dlouhé týdny snila o tom, že něco podnikne. Už během výslechů na policii si uvědomila, že si vlastně ten den, kdy Jeroným zmizel, moc nepamatuje. Že má všechno tak nějak v mlze, zpřeházené a popletené s jinými dny. Ve kterých se nic nestalo. Nic významného. Bylo to nepříjemné, ale pochopitelné. Šok dokáže s lidskou myslí pravé divy. A zmizení Jeronýma šokem bylo. To nemůže nikdo popřít. To jí potvrdil i psychiatr, ke kterému ji poslali.

Zvláštní bylo, že ani on se nějak nesnažil Kláře pomoci. Očekávala cosi jako terapii, dlouhé rozhovory, které by jí pomohly najít ztracenou rovnováhu a paměť, ale on se jí v podstatě jen zeptal, jak se cítí, a když mu řekla, že hrozně, tak jí předepsal antidepresiva a vlídně jí řekl, že pokud se to nezlepší, ať se ozve a on jí předepíše jiné prášky. Když opouštěla ordinaci, šibalsky na ni mrkl a zaculil se: „Tak bojujte, Kláro!“

Prášky zabraly během týdne. Klára se občas začala bez zjevné příčiny hihňat. Všechno jí bylo jedno. Hihňala se, i když poprvé ve schránce našla letáček s nabídkou detektivních služeb. Pod vlivem prášků si nejspíš objednala i služby soukromého detektiva. Ale sotva se objevil, začala mít pocit, že to nebylo správné rozhodnutí. Místo očekávané úlevy cítila jen strach. Přisuzovala to jeho vzhledu. Víc než detektiva připomínal dobrodruha, který se právě vrátil z hlubin pralesů. Velký kuchyňský stůl, u kterého seděli, v porovnání s ním vypadal jako kavárenský stolek. Dlaň, kterou si opřel o desku stolu, mohla klidně zakrýt velký talíř. A k tomu ta desperátská jizva. Není divu, že i když se jí ptá na věci, které očividně souvisejí s Jeronýmem, má přesto pocit, že ve skutečnosti plánuje nějaký zločin.

„Vy jste neměli auto?“

Zavrtěla hlavou.

„V poslední době ne. Já neřídím vůbec a Jeroným jen nerad. Kdysi jsme měli starý Favorit, ale ten se rozbil, a další už jsme si nekupovali. Všechny peníze šly na tenhle dům. Auto jsme vlastně ani nepotřebovali. Jeroným jezdil do práce autobusem a já to mám pěšky čtvrt hodiny.“

„Měl váš manžel nějaké přátele? Kamarády?“

„Já vlastně ani nevím… Myslím, že Jeroným kamarády neměl. Aspoň ne v tom obvyklém smyslu. Měl spíš jen kolegy v práci a tak. No. Já jsem na tom vlastně úplně stejně. Bydlím tady už roky, ale vlastně tu nikoho neznám. Dřív mi to nevadilo, ale teď… Všechno tu na mě padá. Někdy mám pocit, že to tady zapálím.“

Měla pocit, že se propadá do stále většího bahna. S každým slovem, které opustí její ústa. Proč mu proboha říká, že by to tu nejraději zapálila? Vždyť to není pravda. Ani za mák. Tohle místo miluje. Ty oblé vrcholky, horské louky, na nichž se klikatí potoky a potůčky, tiché lesy, silničky, z nichž jde za soumraku strach. Miluje i tenhle dům, i když je celý rozvrzaný, střecha je sflikovaná a kolem oken v zimě fičí mráz.

„Oba jsme takoví divní brouci. Zalezlí ve vlastních světech, podivíni, kteří nejsou schopní navazovat normální přátelství. Takové to, že se s někým jen tak opijete, blábolíte o nesmyslech, někoho pomluvíte, smějete se pitomostem. To mně ani Jeronýmovi nikdy moc nešlo. Vždycky tam muselo být něco víc. Nějaký společný plán. Cíl. Prostě nějaká aspoň trochu smysluplná činnost.“

Smysluplná činnost! Co to proboha plácá? Slova z ní padají jako kusy hnoje z valníku. I když si moc přeje, aby jen ušlechtile mlčela. Zakryla si ústa dlaní. Chvíli se jí opravdu podařilo mlčet, ale pak vyhrkla: „Vy jste byl policista, pane Drozde?“

„Ne.“

„A jak tedy…“

Nevěděla, jak pokračovat dál. Formulovat prostou otázku, jak se dostal k tomuhle povolání, aniž by ho urazila, jí najednou připadalo takřka nemožné. Skoro jako kdyby se jí samotné někdo zeptal, jak je stará, a hned by dodal, že vypadá na padesát.

„Byl jsem voják. Speciální jednotka.“

To sedí, pomyslela si. Že mě to nenapadlo. Představila si chlapa v maskáčích s větvemi zapletenými do helmy, který se brodí bahnem a hledá, koho by zastřelil. Nebo je to jinak? Speciální jednotka, pod to se přece schová úplně všechno. Rozvědka. Špionáž. Možná i nějaká odrůda estébáků. Úplně se otřásla hnusem. Je sice patnáct let po revoluci a tomuhle chlapovi nejspíš táhne na čtyřicet, takže to mohl klidně stihnout. Bůhví, jestli nebyl mezi těmi mlátičkami na Národní třídě v devětaosmdesátém.

„Takže jste zabiják,“ prohlásila pomstychtivě. Naivně očekávala, že jí bude odporovat, že jí vysvětlí, že speciální jednotka měla speciální úkoly, o který z pochopitelných důvodů nemůže mluvit.

Ale on se to popřít nesnažil: „Dá se to také říct tak, že obstojím ve vyhrocených situacích.“

„A teď jste soukromým detektivem. Jak dlouho?“

„Pár let.“

„Pořád v té agentuře pana…“

Nemohla si vzpomenout na jméno muže, se kterým mluvila po telefonu. Napověděl jí: „Radim Durman. To je můj šéf.“

„No jistě. Durman. Jak mi to mohlo vypadnout z paměti? Tak halucinogenní jméno! On se tak opravdu jmenuje?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Vlastně je to docela poetické.“

„A v telefonu to zní líp než třeba Oměj.“

Zasmála se.

„To máte pravdu. Víte, že se říká, že oměj vám dá křídla? Když si namočíte cigaretu v omějové tinktuře a potom ji vykouříte, máte prý pocit, že létáte. Má to ale jeden zádrhel.“

„Cigareta špatně hoří?“

„To vlastně nevím. Ale dávka, kterou do sebe musíte dostat, aby se dostavily létací halucinace, je zároveň dávkou smrtelnou. Ve středověku se prý proto oměj pěstoval v klášterních zahradách. Mniši ho používali dvěma způsoby: buď jako přísadu do mastí proti revmatismu, anebo jako prostředek k uspíšení své kariéry. Když nějaký opat, biskup nebo kardinál moc dlouho strašil na světě, dopřáli mu mladší kněží, lačnící po jeho židli, aby se trochu proletěl. A pan Durman byl také v armádě?“

Pořád jí to leželo v hlavě. Co když si do domu pustila partu bývalých estébáků?

„Pokud vím, tak se vojenské službě elegantně vyhnul.“

„Byl u policie? Nebo někde jinde?“

„Ne. Je to právník.“ Promnul si prsty, jako by se chystal zahrát na klavír. „A aby bylo jasno: s minulým režimem měl Durman jen spory. Stejně jako já. Bylo nám teprve málo přes dvacet, když to tu prasklo.“

Cítila, jak se jí nahrnula krev do uší. Pěkná pitomost, tohle červenání. Člověk okamžitě spadne do role žáčka, přistiženého při nějaké nepleše. Určitě si toho všiml, protože rychle pokračoval: „Většina případů, které naše agentura řeší, se týká majetkových sporů. Rozvody, dělení majetku ve firmách, hádky o dědictví.“

„A zmizelí lidé? Máte s tím nějaké zkušenosti?“

„Skoro v polovině těch záležitostí, kterými se zabýváme, je nejméně jeden člověk nezvěstný.“

„Zavražděný?“

„Nebo na útěku.“

„Myslíte, že Jeroným patří mezi ty první?“

Všechno v tom domě působilo tak neskutečně a mnohoznačně. Včetně Kláry Marxové. Už jenom to, jak o svém manželovi mluvila. Jeroným to, a Jeroným tohle. Velice zvláštní. Nikdy nepoužila nějakou zdrobnělinu. Nikdy ani neřekla můj muž. Jako kdyby to nebyl její manžel, ale nadřízený. Je to projev úcty, nebo následek nějaké formy domácího teroru? Jeroným! Vyslovuje to jméno, jako by to byl nějaký mocný domácí bůžek. Bůžek, který zmizel beze stopy. Jak už to bohové a bůžci dělávají. Když přijde jejich čas, vypaří se. Nebo když jim teče do bot.

„Víte, kolik stojí služby naší agentury?“

Mírně se zamračila.

„Zálohu jsem už poslala.“

„Obvykle účtujeme třicet tisíc za každý den. Plus výdaje, pokud budou větší než obvyklé. Dohodli jste se s Durmanem na nějakém finančním stropu?“

Zamračila se ještě víc.

„Myslela jsem, že tohle je už jasné. Pan Durman mi poslal podepsanou smlouvu. Tak co chcete ještě řešit?“

„Nic nechci řešit. Jen jsem k vám upřímný. Pátrání muže trvat několik dnů, než přinese nějaké výsledky. Výsledná částka se může vyšplhat do statisíců.“

„S tím počítám.“

Znělo to sebejistě, ale Vilém měl stejně pochybnosti. Kolik Klára Marxová jako učitelka na základní škole vydělá za celý měsíc?

Jedna možnost byla, že má prostě nějaké úspory. Třeba jí Marx dával všechno, co vydělal. A teď to hodlá utratit za pátrání po něm.

Anebo nemá ani vindru a doufá v zázrak. Nic tak neobvyklého i v té nejlepší společnosti. A zrovna Klára Marxová vypadala jako žena s velice bohatým vnitřním životem a zároveň velice chatrným vztahem k realitě. Je praštěná. Takže je potřeba se připravit, že všechno, co se kolem ní bude dít, všechno, co vyjde najevo, bude praštěné. A Durman své peníze nikdy neuvidí.

Ale pak tu byla možnost, že nejde o zmizelého archiváře, ale o velké peníze. A ta byla nejpravděpodobnější. Jinak by se Durman o tenhle případ nezajímal. Pokud šlo o peníze, neexistovaly žádné promarněné příležitosti.

Takže tahle praštěná paní sedí na velkém balíku. Možná o tom ani sama neví. Možná na tom balíku sedí – nebo spíš seděl – jenom její zmizelý manžel.

„O naší agentuře jste se dozvěděla z toho letáčku?“

Přikývla.

„Pořád mi ho házeli do schránky. To je teď hodně v módě. Jedna nabídka lákavější než druhá. Každý den kilo papíru do sběru.“

„Kolikrát vám náš leták hodili do schránky?“

„Našla jsem to tam snad čtyřikrát.“

„A tak jste k nám zavolala.“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Cože?“

„Kolikrát jste do naší agentury zavolala, paní Marxová.“

„To je tak důležité?“

„Pro mě ano.“

„Aha. Vztahy na pracovišti nejsou vždycky ideální, že.“

Odmlčela se a pak řekla: „Jednou.“

„Kdy to bylo, nevzpomínáte si?“

„Asi před týdnem. Všechno bylo hned vyřízené. Váš kolega byl velice profesionální.“

Zase na ni tak divně civěl. Podezíravě. Jako kdyby už všechno věděl. Úplně ji to vyděsilo. Nepomohlo, ani když si řekla, že je za ty měsíce už tak vykolejená, že vidí bubáky úplně všude. A že civět na někoho takhle podezíravě je v detektivním oboru úplně běžná praxe. Naznačovat, slibovat pravdu a odhalení, ale pak zase držet věci pod pokličkou. Děsit protivníka. Udělat z něj hadrového panáka.

Ale copak ona je detektivův protivník?

„Doufám, že mě nepodezíráte,“ vyhrkla.

„Z čeho vás mám podezírat?“

„Že jsem… však víte.“

„Mám vás podezírat z toho, že zmizení Jeronýma máte na svědomí vy?“

„Je to obvyklá vyšetřovací verze, ne?“

Přikývl.

„Je to i vaše vyšetřovací verze? Chcete si mě proklepnout?“

Usmál se. Hodně shovívavě.

„Víc mi k tomu řeknete?“

„Co byste chtěla slyšet?“

„Nevím. Váš názor.“

„Můj názor je, že jestli jste svého manžela zabila, řeknete mi to dřív nebo později sama.“

4

Zase ty tvoje polopravdy, Durmane. Mají blíž ke lži než k pravdě. Série telefonátů se scvrkla na jeden jediný hovor. Vilém si byl dokonce jistý, že firemní letáková akce je ve skutečnosti přesně mířená invaze do jedné jediné schránky. A to je teprve začátek. Špička ledovce. Nebo spíš jen nepodstatné svinstvo na jeho vrcholku.

Vilém Drozd odcházel z domu Marxových odhodlaný, že rychle zjistí, co za tím vším vězí. Když svižným krokem zahnul do vedlejší ulice, změnilo se to v odhodlání šéfovi pěkně zatopit. Smířlivost a pokora v Durmanově případě nic nevyřeší. Platí to sice skoro u všech lidí, ale u Durmana obzvlášť. Pohnou se, až když musí čelit hrubé síle.

Pořád měl v živé paměti první práci, kterou mu Durman ve své agentuře přidělil. Vilém tehdy práci ani moc nepotřeboval, měl ještě pořád dost peněz za službu v armádě. Nejspíš ale musel vypadat, jako když ji potřebuje. A že je ještě k tomu naprostý moula. Což byla svým způsobem pravda.

Durman mu tehdy tvrdil, že jde jen o to převézt auto z jednoho místa na druhé. A je za to hodně peněz. Opravdu hodně. Kolik? „Nech se překvapit. Je v tom jisté riziko, díky vyhroceným obchodním sporům majitele auta, ale s ním si snadno poradíš. Máš přece speciální výcvik. Prostě se jen koukej kolem sebe. A dej na své instinkty. Dáš mi třicet procent z toho, co dostaneš. Domluveno?“

Vilém na to kývl. Na vyhrocené spory byl zvyklý. Z dětství, i z armády. Uměl je řešit. Většinou jen svým vzhledem a pohledem, který vysílal jasný vzkaz: když budu chtít, tak tě zabiju. Pokud tomu protivník nerozuměl, měl smůlu. Zrovna tak se mohl rozeběhnout hlavou proti zdi.

A tak druhý den bezstarostně dorazil k bráně zámečku kousek za Prahou, kde mu mlčenlivý chlap předal klíčky a obálku, naditou bankovkami. Jednu polovinu obličeje mu zakrýval mocný plnovous, druhou černé brýle. Na hlavě měl cosi jako jarmulku. Neřekl jediné slovo, jen ukázal na mercedes, který stál zaparkovaný před vchodem do budovy. Vilém se zeptal, kam má auto odvézt. Vousáč prstem obkroužil záhon s kašnou uprostřed.

V tu chvíli Vilémovi došlo, k čemu se propůjčil. Durman z něj udělal startéra.

Služby startéra potřebovali většinou mafiáni z východu. Rusové, Slováci, Albánci, Srbové, kteří se obávali, že jim někdo pod auto nastražil výbušninu. Startér dostal obálku, v níž bylo sto tisíc, napsal na ni adresu, kam má být doručena, pokud auto po nastartování vybuchne, a podal ji zpátky objednateli. Pak sedl za volant, pomodlil se a nastartoval.

Rozumné by bylo zahodit obálku a prostě odejít. Jenomže Vilém to neudělal. Nahlédl do ní, zjistil, že v ní je opravdu dvacet pětitisícovek, s přikývnutím ji podal vousáčovi a klidně zamířil k autu. „Když tak to rozdejte chudým dětem,“ houkl přes rameno. Když o tom později přemýšlel, dospěl k závěru, že prostě nechtěl vypadat jako zbabělec. Ale ani nehodlal zemřít. V té chvíli upřímně věřil, že vztek, který cítil, mu pomůže přežít i případný výbuch.

Usedl do mercedesu a nastartoval. Aniž by se pomodlil. Přesto se nic nestalo. Motor naskočil a neslyšně předl pod kapotou. Sešlápl plynový pedál a pomalu se rozjel. Pořád nic. Obkroužil kašnu. A pak ještě jednou, z čiré radosti, že stále žije.

Vzal si peníze a odjel do Durmanovy kanceláře. Chladně ho pozdravil. Nereagoval na žertíky, kterými ho Durman uvítal. Dal mu třicet tisíc a tvrdou ránu na kořen nosu. Zatímco Durman tiše kvílel a pokoušel se zabránit tomu, aby mu krev potřísnila bělostnou košili, vzal si Vilém těch třicet tisíc zpátky. „To je pokuta za podraz.“

Durman nic nenamítal. Svým způsobem mezi nimi epizoda se startérem nastartovala cosi jako obezřetné přátelství. Vilém se velice rychle stal nejváženějším a nejlépe placeným zaměstnancem jeho agentury. Pomáhal většinou udržovat rovnováhu v obchodních vztazích, jak to vzletně definoval Durman. V naprosté většině případů stačilo postávat kousek od místa, kde se vyjednávalo. V tomhle měl Durman báječný čich: nikdy se nedal zatáhnout do sporů, při nichž tekla krev. Dokonce i v tom prvním případě, kdy poslal Viléma nastartovat auto vyděšeného podnikatele, si nejprve ověřil, že pravděpodobnost výbuchu je prakticky nulová. Neposlal bych přece kluka jako ty na smrt, dušoval se vždycky, když na to přišla řeč. No, snad to byla pravda.

Vilém měl všude v dokladech uvedeno, že se narodil v Litoměřicích. Proč, to netušil ani on sám. Možná tamtudy jen matka projížděla a využila služeb místní porodnice. V každém případě ale pak celá léta žili tady, v Blatné. Sami. O otci nikdy nepadlo ani slovo. Matka pracovala jako dělnice v místní továrně na rukavice, bydleli v jednom z těch řadových dvoupatrových domků pod náměstím, z jehož oken byl výhled hlavně do oken sousedního činžáku. Zdi byly tenké, takže za nimi bylo slyšet naprosto všechno, co se děje v sousedních bytech. Moc dobře si pamatoval, jak ho uprostřed noci budily sprosté výkřiky, nadávky a duté rány odvedle. Opilý hlas hrozil vším možným, včetně utržení ňader, a pak následoval ženský pláč, který po chvíli přešel ve vrzavé steny. Když se pak s mámou přestěhovali do Prahy, bylo to ještě horší: celé dva roky bydleli ve dvou tunelovitých místnostech, z nichž jenom jedna měla okno, hluboko utopené v temné holešovické ulici. Záchod a koupelnu měli společnou se dvěma početnými rodinami, jejichž hlavním koníčkem, aspoň jak se Vilémovi zdálo, bylo vysedávání na míse a polehávání ve vaně. Na tahle dvě místa se dostal bez obtíží a handrkování jen dlouho po půlnoci.

I po pětadvaceti letech si Vilém pamatoval velice živě, jaké to bylo, když z Blatné odjížděli. Matka ho navlékla do tesilových kalhot, tesilové košile a měkkého béžového kabátku s výraznými koženými přezkami a knoflíky. Bylo mu dvanáct a v tom mundúru si připadal jak ošklivá lama. Zastávka přetékala lidmi a všichni na něj civěli. Což bylo pochopitelné, protože to, co Viléma s jeho matkou hnalo z města, probouzelo zvědavost a dohady naprosto všech.

Bylo mu vedro a toužebně si přál, aby už z Blatné mohl zmizet. Matka byla ještě nervóznější než on. Možná dokonce plakala, ale slzy dovedně skrývala, i když zrovna za to by Vilém ruku do ohně nedal. Ale vzhledem k tomu, jak si ji pamatoval z pozdějších let, to asi byla pravda. Autobus měl jako obvykle velké zpoždění. Tu a tam se stávalo, že když člověk přišel na zastávku přesně na čas, zahlédl už jen zacákané zadní okno a oblak temného dýmu z výfuku. Mnozí obyvatelé Blatné tvrdili, že řidič to dělá schválně a že se náramně baví, když se za ním někdo v zoufalství rozeběhne, protože pro většinu obyvatel města autobus představoval jediné spojení se světem pod horami. Jen pár lidí tu mělo auto a benzin byl tak drahý, že se každá jízda musela pečlivě naplánovat.

Konečně se ta věc s řevem přihrkala. Měli štěstí, že vůbec našli místa k sezení. Mnozí cestující balancovali až na strmých nástupních schůdcích. Uvelebil se u okna a hlavu si opřel o kabát zmuchlaný do klubka. Zavřel oči. Všechno, úplně všechno, mělo zmizet.

Ale nezmizelo.

Kvůli téhle vzpomínce se rozhodl, že i tentokrát přijede autobusem. Pietní důvody, jak elegantně řekl Kláře Marxové. Své auto, skoro nový Passat kombi, nechal zaparkované před domem v Praze. Ve Vilémově rozhodnutí byla značná dávka masochismu, protože místo tří nebo čtyř hodin za volantem musel dojet tramvají na nádraží, pak absolvovat čtyřhodinovou jízdu vlakem do Varů a tam víc než hodinu čekat na dýchavičný lokální autobus, který ho vyvezl na hřebeny Krušných hor. Sedm hodin od chvíle, kdy vyšel v Praze z domu, dorazil do jediného hotelu v Blatné, který v tuhle roční dobu fungoval.

Ten, ve kterém se chtěl ubytovat původně a podle katalogu vypadal přijatelně, nesl mnohem zajímavější název Kliment, ale měl od října až do Vánoc zavřeno. Ve městě fungovaly ještě dva malé penziony, ale v jednom bylo plně obsazeno a v druhém se malovalo. Takže zbýval jen podnik v uličce, která začínala u městského parku jako velkolepý bulvár, obklopený kdysi výstavnými činžáky, a o pět set metrů dál se rozplynula ve zmatku plechových garáží. Byla to spíš ubytovna než hotel, už na pohled ohavný, s oplechovanou fasádou, která prý lépe vzdoruje zimním vichrům, a s těžkopádným názvem Horal.

Byl zvědavý, jak se město změnilo. Od chvíle, kdy tu byl naposledy, uplynulo čtvrt století a proběhl státní převrat. Nemotorný socialismus vystřídal kapitalismus v té nejdravější podobě. Všude se horečně stavělo a podnikalo. Ulice začínaly přetékat auty. Jenomže Blatné jako by se tohle všechno vůbec netýkalo. Vládla tu stále ta stejnoměrná ošuntělost, jakou si pamatoval, jen s tím rozdílem, že teď už ulice neoživovaly party dětí a smečky volně pobíhajících psů. Jednopatrové domy civěly na svět zaprášenými okny s oprýskanými rámy. Fasády plné bublin a děr se drobily na chodníky, zprohýbané nezdolnou vegetací, která bujela ve všech škvírách i pod povrchem. Tu a tam byly patrné pozůstatky naivní konjunktury z let hned po revoluci: prázdná výkladní skříň, obklopená kdysi křiklavě zelenými dlaždicemi, zašlý štít s honosným nápisem Restaurace, popraskané markýzy, jen zázrakem držící nad velkými obloukovými okny v obnažené cihlové zdi. Po vzrostlých lípách a jírovcích v parku kolem kostela, které si jasně pamatoval, protože se po nich kdysi nádherně šplhalo, tu zbyly jen nízké pařezy. Jediné dvě stavby, na nichž byla vidět rutinovaná a déletrvající péče, byl pseudogotický zámeček, sídlo obecního úřadu, a žlutě natřený kostel. I tyhle dvě budovy ale působily omšele a tak nějak beznadějně.

Když se večer vracel od Kláry Marxové do hotelu, nepotkal v centru města skoro nikoho. Někde se jen zvědavě pohnula záclona, jinde se na parapetu naježil kočičí hřbet. Všechno jako by tu ztratilo smysl. Domy připomínaly prázdné kulisy. Veškeré zbytky zdejšího života se zřejmě přesunuly do vilové čtvrti za betonovým mostkem, kde bydlela Klára Marxová. I tam se sice našel dům, který se hroutil do sebe a skrz trouchnivějící dřevěný plot okolo něj se draly na ulici lodyhy kopřiv, ale hned vedle zase měli čerstvou omítku, střechu z jásavě červených tašek, posekaný trávník a vzorně prořezané ovocné stromy.

V zakouřeném lokálu, vydávaném za hotelovou restauraci, snědl topinku s nechutnou směsí sýra, hub, odřezků masa a kečupu, zapil je překvapivě dobrým pivem a zalezl do svého pokoje. Byl stejně zatuchlý a nevytopený jako celý hotel. Manželská postel, skříň s lehce pokřivenými dveřmi, čtvercový stůl a dvě polstrované židle. Fleky na povlečení a na židlích byly patrné i ve světle jediné slabé žárovky v plastovém lustru pod stropem.

Po třech pivech, která do sebe dole v lokálu nalil, se mu točila hlava. Cítil se skoro stejně, jako když mu kdysi v nějakém rockovém klubu nabídli hrst houbiček, a on je v návalu rozjařenosti ochotně spolykal. Za nějakou dobu všichni kolem něj začali mluvit pozpátku a on si připadal děsivě osamělý, protože jim prostě nebyl schopen porozumět, ať se snažil, jak chtěl. Vlastně ani nedokázal rozeznat, jestli se na něj smějí nebo ho odhánějí. Zmateně pobíhal po budově, až konečně v nějaké místnosti našel spřízněnou duši. Přivinul se k ní. Bylo to velice příjemné a porozumění bylo téměř absolutní. Druhý den zjistil, že ona spřízněná duše je radiátor a že je v nějaké šatně, plné zaprášených divadelních rekvizit.

Lehl si na postel. Sáhl po knize, kterou si vzal z Prahy. Stefan Zweig. Soubor povídek s omračujícím názvem Amok. Samé detailní rozbory pocitů, poetické, výstižné, geniální. Decentní tajemství. Začal číst, ale po pár stránkách zjistil, že text skoro nevnímá. Z hlubin jeho mysli vyvěraly další a další vzpomínky. Jako kdyby jen čekaly na okamžik, kdy se budou moci vynořit a znovu způsobovat bolest nebo aspoň pocit trapnosti. Je ti smutno? Ubliž si! Oblíbený vtípek pro povzbuzení nováčků v armádě. A tak si ubližoval. Nechal tu protivnou směs zklamání, bezmocnosti a vzteku, která vzpomínky doprovázela, aby po libosti devastovala jeho mysl.

5

Probudilo ho řinčení telefonu. V prvním okamžiku si myslel, že je to budík, ten samý, který ho kdysi dávno burcoval do školy, ale byl to jen mobil, vydávající starý dobrý skomírající zvuk telefonů, opatřených kulatým číselníkem a pořádným sluchátkem.

„Poručík Matyáš, velitel městské policie v Blatné. To je pan Drozd? Vilém Drozd?“

„Ano.“

„Nepostrádáte náhodou svoje auto?

Byl překvapený. A zmatený. Co je to za otázku? A teď, v deset večer? Zahuhlal, že o ničem neví. Policista, podle hlasu starší muž, mu zarecitoval poznávací značku. Přiznal, že je jeho.

„A kde parkujete?“

„Cože?“

„Kde parkujete.“

Začal mít pocit, že jde o nějaký žert.

„To je snad jedno, kde parkuju.“

Krátký smích. Pak chvíle ticha a hlas pokračoval s lehkou škodolibostí:

„No, tak já se zeptám jinak. Vy parkujete u Blatenské slatě?“

Vilém se posadil na posteli.

„Kde?“

„Kousek od Blatné. To je město v Krušných horách. Máme tu takovou přírodní atrakci. Bažiny. Dřevěné chodníčky a tak.“

„Tam parkuju?“

„Tam parkujete.“

„To vůbec nechápu.“

„No ale je to tak. Vy jste z Prahy?“

„Ano.“

„Tak to by mohlo být vysvětlení.“

„Cože?“

„Víte, to se takhle běžně dělá. Zloději ukradené auto na pár dnů někam odstaví a čekají, jestli má v sobě takový ty kouzelný věcičky, co ho dokážou lokalizovat. Vy tam tu vysílačku nemáte?“

„Nemám.“

„Tak si ji tam co nejdřív nechte nainstalovat. Vyplatí se to. Je to drahé, ale zase dostanete slevu na pojistném. A zloději si s tím většinou neporadí. Tyhle udělátka se jen tak snadno nedají najít a odstranit. Takže zlodějský padouši čekají, a když se nic neděje, tak si auto odvezou a rozeberou, nebo prodají někam do zahraničí.“

Vilém se pomalu probíral. Policista v telefonu mlel dál:

„Je jasné, že si poradí, i když to tam máte. Naloží auto do náklaďáku, obloženého kovovou fólií, která signál odruší. Třeba do chladicího vozu. No ale to už musí stát za to. Takhle se kradou auta za miliony. Tím nechci říct, že to vaše není pěkné. Ale určitě to není na náklaďák. To mi věřte. Akorát je zvláštní, že s ním jeli takovou dálku. Obvykle ho nechají někde blíž. Tak si pro něj co nejrychleji přijeďte.“

„Přijdu si pro něj teď hned.“

„Teď hned?“

„Jo. Teď hned. Jsem totiž tady, v Blatné, v hotelu Horal. Měl jsem tu nějakou práci.“

„Tak je to! Takže oni s ním opravdu jen poodjeli. No, tady se potuluje spousta lumpů. Tak trochu mi spadl kámen ze srdce. Měl jste ho v ulici před hotelem, co?“

„Měl,“ zalhal Vilém.

„Lepší je zavézt ho dozadu do dvora. To vám v hotelu neřekli?“

„Nenapadlo mě, že by mohl být problém.“

„No jo. To naše město vypadá tak klidně a spořádaně. Ale jak říkám, lumpů tu je dost. Jestli chcete, já vás k autu zavezu. Stejně tím směrem za chvíli jedu. Domů, do Abertam. Naložím vás před hotelem.“

O deset minut později Vilém nasedl do auta k obtloustlému padesátníkovi s nezdravě zarudlým obličejem. Ukázal mu doklady, policista si je zběžně prohlédl. Pak se prudce rozjel. Prosvištěli ulicemi města s minimálním respektem k dopravním značkám. Bylo zřejmé, že poručík Matyáš si svoji funkci opravdu užívá. V nejstrašnějším náklonu uprostřed serpentin za městem se zeptal: „Znáte nějakého Šlambora?“

„Nic mi to neříká.“

„Jste si jistý?“

„Jak se to vezme. Žádný můj kamarád to není. Ale je možné, že jsem se s ním někde potkal.“

„No jistě. To je možné. Chápu to.“

„Souvisí to nějak s mým autem?“

„No jo. Tenhle Šlambor mi zavolal a tvrdil, že viděl vaše auto na tom parkovišti u slatě. Že je to podezřelé. Takhle večer, v tuhle roční dobu. Že dovnitř moc dobře neviděl, ale měl pocit, že tam je dítě.“

„Dítě?“

Vilémovi se sevřel žaludek.

„Jo, dítě. Zní to bláznivě. Ale na druhou stranu, my jsme na takové telefonáty a oznámení zvyklí. To byste nevěřil, kvůli čemu nám lidé volají. Strašné koniny. Tohle ale jako konina moc nevypadalo. Tak jsem se na parkoviště zajel podívat. Auto tam skutečně stálo, ale žádné dítě v něm nebylo. Jen dětská autosedačka na zadním sedadle. No, tím by se možná vysvětlilo to, co viděl Šlambor. Mžoural ve tmě na dětskou sedačku a měl pocit, že v ní je i dítě. Ale sedačka byla ve skutečnosti prázdná. To si pište, že se mi ulevilo. Ale stejně mi to vrtalo hlavou. Takže si opíšu poznávací značku a mrknu do databáze kradených aut. Tam nic. Takže zjistím majitele.
Vás.“

„Tam je i moje telefonní číslo?“

„Ale ne. To jsem si vygůgloval. Máte ho na stránkách firmy, pro kterou pracujete. Jmenuje se DGA, jestli si to dobře pamatuju. Soukromá investigace a poradenství. Zajímavá věc.“ S protivnou důvěrností se otočil k Vilémovi: „Takže to vypadá, že jsme skoro kolegové. Ale vás asi mnohem lépe platí.“

„Taková sláva to zas není,“ pokusil se Vilém o žoviální odpověď.

„Ale auto máte pěkné.“

„Je to skoro celý můj majetek.“

„Tak to je vlastně štěstí, že jste narazil na takového šťouru, jako jsem já.“

Vilémovo auto stálo opravdu na parkovišti. Na první pohled se zdálo, že mu nic nechybí. Všechna okna celá, zámky u dveří nepoškozené. Vilém si sedl za volant a nastartoval. Motor naskočil okamžitě.

Strážník po celou dobu přešlapoval u dveří řidiče a palcem si drtil nos.

„Všechno v pořádku?“

„Vypadá to, že jo.“

„Je to divné, co?“

„Co je divné?“

„Zámky. Úplně nepoškozené. A startér taky v cajku. Buď to byl hodně velký machr, nebo někdo z vašeho okolí. Máte určitě ještě jeden klíč, ne? “

„Mám.“

„Kde?“

„Doma.“

Strážníkův palec znovu zaútočil na nosní dírku. Jeho malá pichlavá očka zazářila v mokvajícím obličeji, jako by učinil nějaký velkolepý objev.

„Takže to nejspíš má na svědomí někdo z vašich blízkých. Možná takový žertík. Zítra máte narozeniny, ne?“

Tohle už nebylo jen tak. Ten chlap se v práci musel hodně nudit.

„Mám. Ale neslavím je.“

„Vy máte děti, pane Drozde?“

„Jedno.“

„Tak proto jste se tak lekl, když jsem vám řekl, že v autě je dítě.“

„To tedy ano. Zastavilo se mi na chvíli srdce. Málem jste měl v autě mrtvolu.“

„No jo. To je pořád něco. Jako kdyby nestačilo to, co se děje samo od sebe. Lidi si ještě vymýšlejí takové legrácky. Být vámi, tak ještě mrknu do kufru. Třeba tam máte další překvápko.“

6

Fany na sobě měla to děsivé černožluté triko, které Vilém nesnášel snad úplně nejvíc z celého jejího šatníku. Vypadala v něm jako kříženec včely s velbloudem, ale ona si v něm připadala krásná a neodolatelná. Prostě jiný úhel pohledu. Jako vždy a ve všem, takže jejich vztah připomínal nekonečný vír hádek, rozchodů a zoufalých pokusů o usmíření. Jenomže každá strana si ten smír představovala úplně jinak, což by vlastně nebylo tak problematické, kdyby se ty představy na Fanyině straně naprosto nevypočitatelně neměnily a nevyvíjely.

Teď to ovšem vypadalo, že už se dál vyvíjet nebudou. Fany se proměnila ve figurínu, kterou někdo nacpal do kufru Vilémova auta, a teď se náramně baví tím, jak na ni Vilém čučí a nic nechápe.

Slyšel, jak se strážník pohnul směrem k němu.

„Něco vám tam nechali, že jo,“ řekl s protivnou důvěrností. „To by mě zajímalo, kdo tohle vymyslel. Váš…“

Vilém prudce zaklapl kufr.

„Právě že nic. Vůbec nic. Ani bonboniéru.“

Policista postoupil o další krok.

„Něco tam určitě je. Musí tam něco být. Jinak by to nemělo smysl.“

„Smysl to nemá ani tak.“

„A co ta ženská, co s ní máte dítě?“

Ta otázka mezi nimi chvíli visela jako popravčí sekera. Vilém pocítil chuť toho vlezlého chlapa uškrtit.

„Co je s ní?“

Pak se poručík Matyáš zasmál: „No jen mě tak napadlo, jestli s touhle šarádou nemá něco společného. Jestli nemáte nějaké spory. Víte, jak to myslím. Dítě, peníze. Válka Roseových nebo tak něco. To je pak jedna schválnost za druhou.“

„Tahle schválnost zas tak hrozná není,“ pokusil se zavtipkovat Vilém. Jen stěží maskoval třas, který se rychle zmocňoval celého jeho těla. A policista nevypadal, že by se chystal odjet. Copak se mu nechce domů? Nebo tuší, že něco není tak, jak má být?

„Pak mě tedy ještě napadá, že to nějak může souviset s tím, co tady u nás hledáte.“

„Co tu hledám?“

„No jo. Jste přece z detektivní agentury.“

„To si v tuhle chvíli neumím představit. Musím o tom popřemýšlet.“

„Jo, to udělejte. A po čem tu tedy pátráte?“

„To bohužel s ohledem na klienta nemohu prozradit.“

„Nesmíte ani naznačovat, co,“ zasmál se poručík Matyáš. „To je mi jasné. Ale tady se stejně nakonec všechno proflákne. Blatná je prdel světa a každý tu ví o každém úplně všechno.“

„Tak to tu s prací snad budu rychle hotov,“ zamumlal Vilém. Protáhl se kolem policisty a otevřel přední dveře, aby naznačil, že je čas se rozloučit. Jako na zavolanou se spustil déšť. Báječný spojenec v takovou chvíli. Vilém rychle nasedl. Ale policista pořád stál na místě a civěl na zadek Vilémova auta.

„Můžu si tipnout, pane Drozde?“ Otřel si umáčený obličej a pokračoval: „Marxová. Višňová ulice číslo 11. Ve vilové čtvrti. Tak co, trefil jsem se?“

„Naprosto.“

„Říkal jsem vám to. Tady se nic neutají. No… Tak snad tu nemáme zaděláno na nějaké větší problémy. To bych vážně nerad, pane Drozde.“

Odkličkoval mezi rodícími se kalužemi ke svému vozu. Vilém odjel z parkoviště první. Když míjel policistovo auto, vesele mu zamával. Ve skutečnosti si ale připadal jako pytel napěchovaný strachem. Kdyby se prošel kolem žiletky a všechno by se z něj vyvalilo ven, zcela jistě by se v té záplavě úzkosti utopil.

Byl tak roztřesený a vynervovaný, že na křižovatce s hlavní silnicí do Varů málem naboural do náklaďáku, který se řítil od hranic s Německem. Včas zabrzdil, ale i tak si vysloužil mocné zatroubení. Neslo se ztemnělými lesy jako výkřik ze zá-
hrobí.

Zastavil v ulici kousek od hotelu, zhasl světla a čekal jestli se za ním objeví auto poručíka Matyáše. Po dvaceti minutách se znovu rozjel. Prokličkoval vilovou čtvrtí nad náměstím, minul i dům Kláry Marxové a pak vjel na bahnitou cestou mezi garážemi. Znovu zastavil a čekal. Teprve když si byl jistý, že ho nikdo nesleduje, zamířil do Varů.

Po pár kilometrech zacouval na lesní cestu. Vystoupil a otevřel kufr. Kdesi v koutku duše doufal, že to, co uvidí, bude úplně jiné, ale ona tam pořád ležela, stočená jako obrovitý mlok a hlavně mrtvá, mrtvá, mrtvá.

Tohle přece musí být jen sen!

Ledový vítr mu metal na čelo kapky deště. Ale on cítil jen návaly horka, strach a beznaděj. Zaklapnul kufr, aby na mrtvolu nepršelo.

A to má být všechno, na co se zmůžeš?

A co asi tak člověk zmůže, když na něj útočí noční můra?

Může se probudit, nadechnout, osprchovat se ledovou vodou.

A tak Vilém natočil obličej proti dešti, zavřel oči a nechal živly, ať mu vrátí schopnost smysluplně jednat.

Když Fany viděl poprvé, měla na sobě vlněnou voňavou blůzu, černé vlasy sepnuté na zátylku a moc jí to slušelo. Kolem nich hlučeli lidé, cinkaly sklenice a drnčela hudba, ale Vilém měl pocit, že oni dva se nějakým zázrakem ocitli v pásmu ticha. Okamžitě ho napadlo, že té ženě sluší i nevzhledná barová židle, na které sedí. Usmál se té představě a ona se zeptala, co ho tak pobavilo. Tak jí to řekl. Pak je obklopila rozjuchaná společnost, muži i ženy, a Vilém si nebyl jistý, jestli k někomu z nich nepatří. Ale přesto jí rychle navrhl, že by se mohli sejít ještě někdy. Jo? A kdy a kde? Tady? Zítra? To ne. Tak za týden? V tuhle dobu?

Moc nepočítal s tím, že by ji ještě někdy v životě viděl. Zvlášť proto, že jejich setkání se neodehrálo v Praze, kde Vilém bydlel, ale ve městě plném paneláků a továren, kde bydlela ona. Do baru ho zavála jen náhoda, nudný večer na banální pracovní cestě. Přesto si o týden později znovu sedl na stejné místo a čekal.

Přišla. Dokonce sama. Pozval ji na večeři, při které mu prozradila, že se jmenuje Kristýna Fanerová a že jí všichni říkají Fany. A že pracuje ve velké továrně na autosedačky. V oddělení kvality. A co ty, Viléme, čím se živíš? Odpověď měl naučenou: jsem bezpečnostní analytik. Vykulila oči. Něco jako požárník? No, vlastně rozumím i kulkám. Chvíli tápala, než se rozesmála. Já už myslela, že je to nějaká sprosťárna.

Začali se scházet. Jezdila za ním o víkendech do Prahy. Vilémův malý byt v Holešovicích se jí líbil. Ani mě tu nebrní nohy, řekla mu po pár nocích v jeho posteli. Vyděsilo ho to. Ty máš nějakou nemoc? Ale ne. Jen jsem na některých místech nervózní. U někoho. Projevuje se to tak, že mám mravenčení. Od chodidel až k pasu. K pasu? Jo, a není to tak, jak si myslíš. Žádná rozkoš nebo radost. Prostě mám svoje zkušenosti. Už mám ledacos za sebou. Co máš za sebou? Hořící zem, zasmála se. Tak proto sis hledala požárníka? Ale ty požárník nejsi. Jsi odborník na kulky. Nebo jsi mi lhal?

Líbilo se jí, jak široká má ramena, a jizva na hlavě jí vůbec nevadila. Byla tak přirozená, až to Vilémovi bralo dech. Veselá a plná energie. Připadal si vedle ní jako ten největší lenoch na světě. Rád pozoroval její tvář, což ji štvalo. Jsi blázen, Viléme. Kvůli tobě se mi začnou dělat vrásky. Víš, co to pro ženu znamená, mít vrásky? Stane se neviditelnou. A to já rozhodně nechci. Já chci být viditelná až do smrti. Netušila, jak snadno a rychle se jí tohle přání splní.

Občas byla podivně odtažitá a nervózní, ale Vilém to chápal. Fany po rozchodu, o kterém zatím nechtěla mluvit, bydlela u své matky. Nic příjemného, když je člověku třicet let a je zvyklý vést svůj vlastní život. Provizorium, ze kterého každý rád uteče. Když jí našel místo asistentky v jedné velké obchodní společnosti v centru Prahy, nastěhovala se hned k němu. To už se definitivně zabydlel na obláčku pošetilých snů a představ. Když pak Fany otěhotněla, koupil velký byt, z jehož oken byl výhled do Stromovky. Byla to velice výhodná koupě, lehce podvodná, ale díky Durmanovi právně nenapadnutelná. Další peníze spolykala rekonstrukce a vybavení bytu, takže když se do bytu stěhovali, byl Vilém v lehkém finančním minusu. Ale to mu starosti nedělalo. Práce pro Durmanovu agenturu byla velice lukrativní.

Stejné to bylo s pokusy o nějaké tělesnosti. Odstrkovala ho, i když ji jen hladil. Veškerou svou pozornost věnovala dítěti, což by vlastně nebylo tak špatné, kdyby v její mateřském péči nebyly i prvky soupeření: těžce totiž snášela, když se o Zuzanku snažil starat i Vilém.

Fanyina rodina prostě působila dojmem pěkně udržovaného blázince.