Jaromír Jindra

Karel IV.

Avignon, nebo Řím

© Jaromír Jindra, 2025

ISBN 978-80-249-5708-1

Vnučce Michaele

KAPITOLA PRVNÍ

SVOLÁVÁ PROSTŘEDNICTVÍM KRÁLOVA OHNIVCE ZEMSKOU HOTOVOST K TAŽENÍ DO POLSKA, Z NĚHOŽ K PŘEKVAPENÍ DVOU KRÁLŮ NAKONEC SEJDE

NA PROTÁHLÉM NÁVRŠÍ, kde odolávalo větrům jen několik pokřivených osamocených borovic, se na pozadí šedočerné oblohy ztěžklé sněhem zjevil skoro jako přízrak obludný jezdec na podobně apokalyptickém koni. Pozorně shlížel dolů, kde se v dáli choulilo do obruče hradeb sevřené město s na sebe nahloučenými staveními, vytvářejícími roztodivně klikaté a nejednou slepě ukončené ulice připomínající labyrint. Jezdec byl zahalený do dlouhého rudého pláště, pod nímž se skrývaly vysoké kožené boty stejné barvy. Barvu krve měla i jeho kukla, a kdyby mu obličej nezakrývala mrtvolně bílá maska, ukázaly by se mrazem zrudlé tváře. Také kůň měl přes sebe přehozenou červenou čabraku. Ti dva zdánlivě tvořili jednu strašlivou bytost, spěchající od města k městu, od hradu k hradu.

Nikde ho nevítali rádi, přesto by si nikdo neodvážil na něj vztáhnout ruku. Je nedotknutelný skoro jako kat, třebaže z úplně jiného důvodu. Je ohnivec. Králův ohnivec. Posel války, jemuž se nelze protivit.

Lidé už zapomněli, jak vypadá; jen ti starší si jeho existenci ukryli ke vzpomínkám, na něž je dobré zapomenout a nikdy více se k nim nevracet. Za císaře a krále Karla Lucemburského jako by se ztratil ze světa. Kéž by to tak byla pravda už navždycky! Protože lidé, obyčejní lidé, nepotřebují boj, který spolu s jejich životy ničí všechno, co svýma rukama vytvořili. Chtějí žít svůj obyčejný život a radovat se z rodinného štěstí podobně jako z dobré úrody na polích, těžce vydobyté na přírodě. Všude tam, kde se zjeví ohnivec, přichází spolu s ním strach, protože každý boj znamená utrpení, zkázu, bídu a smrt.

Ještě byl daleko od staroboleslavské brány, když ten podivný muž zapálil pochodeň a drže ji v levé ruce, aby pravou mohl řídit krok a směr svého zvířete, zdvihl ji vysoko nad hlavu. Byl připraven. Mlaskl na koně a ten porozuměl. Vydal se pomalým, takřka slavnostním krokem k bráně, ke které ho nasměrovala jistá ohnivcova ruka.

Třebaže celý den byl šedivý pod duchnou těžkých sněhových mraků, teď krátce před zavřením brány se viditelnost ještě více snížila. Jen díky hořící pochodni viděli oba ozbrojenci, jejichž úkolem bylo nevpustit do města nikoho, kdo by mohl ohrozit bezpečí jeho obyvatel, přijíždějícího jezdce. Její záře dopadala na rudý plášť a chvílemi strašidelně roztančila bílou masku smrti. Pohlédli na sebe, a aniž by si cokoli řekli, několikrát se pokřižovali. Rádi by vzali nohy na ramena a utekli, ale ani jeden nechtěl ukázat před tím druhým, jaký že je posera, a tak spolu srdnatě čekali, až se ona pekelná hrůzná bytost ještě více přiblíží.

Až když se přízrak ocitl v sousedství příkopu zaplněného kalnou vodou, uvědomili si, že je to člověk z masa a kostí podobně jako oni. S ulehčením si vzájemně dali štulec do zad. Jenže králův ohnivec je přesně tím, co nemají vpustit do města. Jeho existence znamená hrozbu pro lidi uvnitř hradeb. Musí ho však vpustit, protože ho posílá císař a král. Cože teď v zimě? Je leden 1362. Války, třebaže ani jeden z branných žádnou nezažil osobně a oba o nich měli jakési povědomí jen z vyprávění otců, kteří se účastnili výprav krále Jana Lucemburského, války se odehrávají ve žhavém létě, ne v zimě, kdy bojovníkům krákorají nad hlavami hladové vrány.

Léto, kdy horko rozpaluje mužům mozek, kdy je sklizena úroda a mladá dobytčata se řádně vykrmila, to teprve je čas pro válku. Protože každá válka je ve své podstatě loupeživou výpravou, během níž se vesničanům vezme všechno, co dokázali vypěstovat, a co vojsko nestačí odvézt, to daruje červenému kohoutovi. Útočící zloděj má totiž ještě jeden cíl, a tím je vyhladovět místní obyvatelstvo a způsobit, aby lidé umírali ve velkém ještě dlouho potom, co on odtáhne s kořistí. A páni, kteří tu nespravedlnost a hrůzu vyvolali, se mezitím sejdou k přátelskému jednání, při kterém se stoly prohýbají pod dobrým jídlem a pitím…

Ohnivec biřice mlčky minul, jen v podjezdu brány poněkud sklonil svou pochodeň, aby náhodou nezapálil, nemohl vědět, zda není v klenbě zapomenutý trám, vyschlý víc než troud. Od stěn se odrazil jasný zvuk koňských podkov narážejících na kamenné dláždění. Bylo to jen několik taktů nikým nezaznamenané melodie zapomenuté ve stejné chvíli, kdy vznikla. Jezdec ji rozmařile zanechal za sebou, snad si ji ještě ani sám nestačil uvědomit, tak byla krátká. Rynek, rozkládající se přímo před ním, se už nořil do tmy. Zvláštní město, pomyslel si, kde jinde mají hned za branou tržiště?

Zarazil koně zhruba ve středu nepravidelného rynku, několikrát zdvihl a zase spustil ruku s pochodní, aby poté seskočil z koně a vydal se k nejhonosnějšímu domu. Tam by podle toho, co mu bylo dříve řečeno, měl žít rychtář, muž, kterému má předat Lucemburkovu výzvu. Byl zhruba v polovině cesty, když se otevřela domovní vrata a z nich vyšel místní hodnostář.

Nemusel se ani rozhlížet kolem, aby věděl, že ho pozorují vystrašené pohledy měšťanů skrytých za maličkými okny zalepenými měchuřinou. Právě se je chystali před nocí zakrýt dřevěnými okenicemi, které oddělí každý dům od okolního světa, a nejenže v něm skryjí intimitu noci, ale také lépe zadrží teplo krbu.

„Vítej,“ oslovil ohnivce, když k němu přistoupil sotva na dva tři kroky, „třebaže, a to přiznávám a ty to neber moc osobně, bych byl raději, kdybys zůstal doma.“ Rychtář se nějak zvláštně zašklebil, takže se z toho nedalo nic usoudit. Třeba to měla být omluva, kdo ví? „Je pozdě, jistě se nebudeš trmácet zase dál a necháš to na ráno. Takže pojď dál. Povíš mi, proč jsi vlastně tady, najíš se a taky se tu najde místo, kde se budeš moct prospat a odpočinout si před další cestou.“

„Je vidět, že jsi moudrý a máš uznání. Zrovna jsem tě chtěl požádat o přístřeší přes noc. Pro sebe i pro koně,“ dodal ohnivec.

Rychtář se pootočil k průčelí svého domu s úmyslem zavolat podomka, ale ten zrovna vycházel ven. Zřejmě už nějaký čas postával ve skrytu vrat, kde nikým nespatřen dobře slyšel, o čem si ti dva před stavením povídají, a tak šel vyplnit rozkaz dřív, než bude vysloven a zřejmě i doprovozen nějakou jadrnou kletbou.

„Pak tedy můžeš vejít, pane,“ řekl rychtář a svá slova ještě doprovodil zvoucím pohybem ruky.

Vešli do mázhauzu, z něhož vedly dřevěné schody do patra s obytnými místnostmi a dlouhou chodbou, vedoucí na dvorek, na němž jsou zřejmě maštale a další hospodářské přístavky. Zatímco muži stoupali po schodech, vrátil se podomek s koněm a jen co zavřel na závoru domovní vrata, pokračoval s ním na dvůr, kde se postará o ohnivcova čtyřnohého společníka.

„Kriste Ježíši!“ služebná dívka, na kterou narazili jen kousek od schodiště, zdusila svůj překvapený výkřik dlaní. Vylekala ji bílá maska zakrývající tvář nenadálého hosta, nebo jeho rudý plášť?

„Zuzanko,“ promluvil na ni domácí pán a jeho hlas na ni v té chvíli působil jako uklidňující hojivý balzám, „pán ti teď svěří svůj plášť a…,“ maličko zaváhal, nevěděl, zda to, o co ho chce požádat, může host vyplnit, „snad odloží i svou masku. Nerad bych vystrašil svou ženu víc, než je už asi v tuto chvíli,“ ještě dodal na vysvětlenou. Předpokládal, že se na jejich setkání dívala z okna.

Ohnivec rozepjal plášť a spustil ho z ramenou přímo do nachystaných paží služebné. Hned nato sejmul masku. Ukázalo se, že se za ní skrývá muž středního věku, takřka o hlavu vyšší než rychtář, rozložitý v ramenou, se širokým hrudníkem a s jiskrným a upřímným pohledem. Vlasy i pečlivě upravené vousy měl tmavě kaštanové a zastřižené, podobně jak to nosil panovník. Teď když se zbavil vnějších znaků své služby, mohl by ho kdokoli podle módního oděvu snadno považovat za usedlého měšťana nebo dobře zavedeného řemeslníka.

„Říkají mi Jan z Trúby,“ představil se rychtáři a nepatrně se mu uklonil. „Tady je list pro tebe.“

Rychtář s vážnou tváří a takřka s posvátnou úctou převzal list stočený to ruličky, převázaný stuhou a opatřený královskou pečetí.

„Jsem Arnošt Zlatník a rád bych tě, pane z Trúby, představil svojí ženě Máří. Prosím, následuj mne.“

Otevřel dveře do jednoho z pokojů a dal přednost hostu. Ten maličko sklonil hlavu, aby při své výšce snáz prošel pod poměrně nízkým ještě románským obloukem, svědčícím, že rychtářův dům tady stojí beze změny celé věky, a vešel. Jediným pohledem přejel po nevelké komnatě. Zklamala ho. Když viděl vnější honosnou podobu domu, neočekával, že uvnitř najde takovou poněkud zanedbanou prostotu. Čalouny na zdech byly vybledlé a v jednom z rohů bylo znát, jak jimi snad při každém dešti prosakuje vlhkost. Jinak byly zdi holé, bez jediné ozdoby, pokud za ně pán domu nepovažoval několik porůznu umístěných držáků na louče. Nedaleko krbu, zaujímajícímu větší část protější stěny, seděla v pohodlném vyřezávaném křesle velice mladá žena s podomácku rozpuštěnými zlatými vlasy, spadajícími v nesčetných vlnách jako vodopád na její štíhlá ramena a záda. Ohnivec naprázdno polkl. Komnata, ve které je tato jedinečná žena, nepotřebuje žádnou další ozdobu…

„Rád bych ti představil našeho hosta. Pan Jan z Trúby, královský ohnivec, se u nás zdrží do rána,“ oznámil rychtář ženě.

Máří vztáhla ruku, aby na ni návštěvník mohl letmo vtisknout políbení, jak vyžadoval zvyk, ale jemu neuniklo, jak se při jeho doteku jemně zachvěla. Povzbudivě se na ni usmál a jeho oči jako by říkaly: Nekoušu a tobě krásná paní bych byl rád věrným rytířem. Přiložil rty hodně zlehýnka na úzkou ruku se štíhlými prstíky stejně vzrušivě něžnými, jaké mají malá děvčátka. Jak se takový půvab mohl ocitnout zrovna tady? Až ho při tom pomyšlení píchlo u srdce trochu závistí a trochu touhou, jež zůstane nenaplněna, protože Máří už patří jinému muži a jistě neporuší slib věrnosti, jejž mu dala.

Ještě jako chlapec slýchával zvláště při černých hodinkách, kdy lidé rádi dopřávají sluchu i víry pravdě promísené se smyšlenkou a řečem o lásce na první pohled, ale nevěřil, že by mohl něco tak nepravděpodobného někdo někdy poznat. Je to nanejvýš přání těch, kteří skutečnou lásku nezažili, jimž se vyhnula širokým obloukem a co nejspíš ani neví, jaká láska ve skutečnosti je.

Při pohledu na rychtářovu ženu rázem pochopil, jaký byl bloud, že zavrhoval, co neznal. Láska na první pohled existuje, ale jen výjimečně se naplní. Sama o sobě je zázrakem, ale ještě větší zázrak je, pokud je oboustranná. Tvář Máří Zlatníkovy ho okouzlila a on uvěřil, že její duše je stejně přelíbezná. Jenže je pozdě, její srdce už patří zdejšímu rychtáři a ta jejich, i kdyby měla patřit k sobě, se minula ještě dřív, než se měla šanci setkat.

Kdyby mohl, jak rád by vrátil čas do doby před tím, než tato víla podala svou ruku a srdce boleslavskému rychtáři, a sám by se před oltář postavil na jeho místo! Jenže Osud se mu právě vysmál. Dovedl ho sem, do Boleslavi, aby mu dal pohlédnout na ženu, s níž by – jak byl v té chvíli přesvědčený – dokázal být šťastný, v jejíž blízkosti zůstane jen několik krátkých chvil, aby pak po zbytek života cítil jen ohromnou ztrátu a jeho srdce, toužící po veliké lásce, zkamenělo.

„Ty jsi… králův ohnivec?“ ujišťovala se. Podívala se na Jana z Trúby jen letmo, avšak on si dobře povšiml, jaký zájem se v tom spěšném pohledu skrýval. Bláhově si začal namlouvat, že se jí líbí a že ho v duchu poměřuje se svým starším mužem. Až do téhle chvíle měl zato, že láska na první pohled nebo prosté chvilkové okouzlení, jež člověk považuje za lásku, je zcestné a zavádějící, avšak jen málokdo si to dokáže včas přiznat. Ohnivec Jan z Trúby tohle zrovna teď nedokázal.

„Ano,“ odpověděl a nebylo třeba nic dalšího dodávat, přesto se nezdržel, a aniž by znal důvod, proč tak činí, řekl: „Nejsem však proto o nic méně člověkem než kterýkoli ze zdejších měšťanů. Mám podobné nebo možná stejné chyby, přání, přednosti a touhy jako oni. Však myslím, že i ty je máš, paní…,“ nadhodil zdánlivě bezelstně.

Ten člověk se Máří Zlatníkově líbil, to ano, byl právě takový, jakého vídala kdysi ve svých dívčích snech o muži, jehož by dokázala milovat. Jenže přivedli jí Zlatníka a postavili ji před hotovou věc. Nemilovala ho, současně ale uznávala, a možná že mu i byla vděčná, že ji zabezpečil a díky jeho společenskému postavení je mezi lidmi ve městě vážená a všemi uznávaná. Je přece rychtářova žena! Ano, Arnošt pro ni udělá všechno a neváhá ani chvilku, aby mohl splnit jakékoli její přání. Je zamilovaný, třebaže jsou spolu už několik let… Je možné, že se jí o tomhle mladém návštěvníkovi bude dneska v noci zdát. Pak ho bude muset vypudit z mysli. Odjede a na ni ani nevzpomene.

Nepatrně přivřela oči. Bála se, že by v nich mohl přečíst víc, než si ona může dovolit vyslovit nahlas. Nejen před ním nebo před vlastním mužem, ale také před svým svědomím.

„Posaď se,“ ukázala na stoličku mnohem prostší, než bylo její křeslo, „a chceš-li přisuň si stolici blíž k ohni, ať se ohřeješ. Musíš být řádně promrzlý.“ Pozornost, za níž nemůže nikdo tušit nebo hledat nic jiného.

Ohnivec vděčně přijal.

Její muž zatím rozevřel královský list, usedl s ním u stolu, pokrytého těžkým brokátovým ubrusem se složitým vzorem, a studoval psaní slovo od slova hezky pomalu. Uměl sice číst, ale nebyl v tomto umění příliš zběhlý, protože neměl často příležitost, aby se v něm zdokonaloval. Také proto nevěnoval pozornost rozhovoru mezi svou ženou a ohnivcem.

„Nečekal jsem, když jsem se stal ohnivcem po svém otci, že budu muset někdy objíždět města a svolávat ozbrojenou zemskou hotovost zrovna v zimě,“ svěřil se jí Jan z Trúby ještě dřív, než ji mohl muž zasvětit do obsahu královského listu, který stále ještě pracně pomaličku slabikoval a skládal slovo ke slovu.

„Jsi tedy dědičným ohnivcem?“ zajímala se Máří, ale nedalo se poznat, zda ji to skutečně zajímá, nebo se ptá jenom proto, aby řeč nestála a čas, než si k nim přisedne její muž, jim dvěma lépe uběhl.

„Jsem třetí v řadě. Můj děd svolával zemskou hotovost k tažení proti polskému Lokýtkovi. To bylo ještě za posledního Přemyslovce. Říkal mi otec, že tehdy prý kdosi krále Václava v Olomouci zavraždil a z tažení sešlo. Ale ani on si nebyl moc jistý, zda je to pravda a zda si dobře pamatuje vyprávění svého táty.“

Vešla Zuzanka a nesla misku se studenou pečení a chléb a také džbán piva. „Nečekali jsme tak pozdě hosty, a tak kuchařka nenachystala nic teplého,“ ospravedlňovala se.

„I tak je to víc, než bych si mohl přát,“ odpověděl a věnoval služebné přátelsky chápavý úsměv. Oplatila mu jej plná vděku.

Jan z Trúby postavil džbán piva vedle sebe na dřevěnou podlahu a misku s masem pokrájeným na plátky si vložil do klína. Nechtěl kvůli jídlu usednout ke stolu, opustit příjemnou společnost krásné rychtářovy ženy a připravit se tak o pohled na ni.

„Zatím mi povídej o sobě…,“ požádal Máří. Rád by o ní věděl co nejvíce, přestože ji nejspíš už neuvidí a i tato chvíle je jen dílem náhody. Stačilo by, aby se déle zdržel na předchozí zastávce a sem dorazil až zítra ráno. V tom případě by předal rychtáři králův list, a aniž by se viděl s jeho ženou, pokračoval by zase dál.

„Ráda bych, ale není co,“ pousmála se, avšak ohnivce tím neoklamala. I přes svoje mládí musí mít spoustu tajemství, jež si nepřeje skrývat navěky, ale před svým mužem ano. Zřejmě musí. Třeba jak se stala ženou rychtáře Arnošta Zlatníka? Milovala ho, nebo to byl rodiči domluvený či dokonce vynucený sňatek? Otázky, na něž by rád znal odpovědi, ale ty před ním zůstanou zapečetěny nejen sedmi pověstnými biblickými pečetěmi.

Chápavě tedy přikývl. Máří je v tomhle domě zakleta a jeho zvědavost by pro ni nepřiblížila čas vysvobození ani o jediný den, ba ani o jedinou hodinu.

„Žiji na rodovém zemanském dvorci poněkud stranou od Levého Hradce,“ vrátil se tedy k vyprávění o sobě, zatímco jednotlivá slova prokládal spěšným žvýkáním a polykáním soust. Máří snad pochopí, že všechno, co jí o sobě stačí říct, sděluje jí v pevné víře, že si to zapamatuje. Jednou, někdy, možná, snad… si vybaví tuhle chvíli a… Násilně zaplašil konec té znepokojivě odvážné myšlenky. Mnohem tišším hlasem se svěřil: „Jsem tam už druhým rokem sám.“

„Žena ti…“ Co naznačil, si zřejmě vyložila jinak.

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, žena mi nezemřela, žádná nebyla a ani není. To otec mne opustil, protože si to přál Nejvyšší. Poslední čas už jen polehával, najednou ho z ničeho nic opouštěla síla a ztrácel se mi před očima. Myslím si, že dost trpěl, protože častokrát za den prosil Boha, aby ho zbavil pozemského trápení.“

Smlčel, co mu v těch dnech vlastní bezmoci přicházelo stále častěji na mysl a co mu jistojistě našeptával sám ďábel, totiž že Bůh buďto není vševědoucí, nebo má na všechno příliš mnoho času. Kdyby opravdu měl vlastnosti, jaké kněží předkládají křesťanům k víře, slitoval by se ve své nekonečné dobrotě a lásce a nenechal by jeho otce trpět tak dlouho.

„Odpusť, netušila jsem. Kdybych věděla, neptala bych se.“

Mezi sousty na ni upřeně pohlédl a pokusil se o kratičký chápavý úsměv. Věřil jí všechno, třebaže zůstávala záhadná.

„Chodím za ním každý týden do Levého Hradce,“ řekl. „Teď poprvé vynechám, ale on bude vědět, že na něj myslím.“

„Jednomu nerozumím,“ ozval se od stolu rychtář, který zřejmě konečně přečetl dopis a vstoupil tak do jejich opatrně vedeného rozhovoru.

Ti dva od krbu k němu otočili hlavy.

„Proč král svolává zemskou hotovost zrovna teď v zimě? Taky je mi divné, proč do Opavy, když, jak píše, úklady strojí jeho vlastní zeť Rudolf Habsburský? – Víš o tom snad něco víc?“ obrátil se zpříma na Jana z Trúby.

Ohnivec polkl sousto, přidal za ním trochu piva ze džbánu a teprve pak odpověděl s naprosto vážnou tváří: „Jeho Veličenstvo dobře ví, co a proč dělá, a na nikom z nás není, aby o jeho rozhodnutích pochyboval.“

Rychtář nespokojeně odfrkl. „Díky za odpověď. Jinou jsem snad ani nečekal.“ Druhá věta vyzněla posměšně a Jan z Trúby to zaznamenal.

„Nevím o mnoho víc, než co ti Lucemburk zřejmě sdělil v listu,“ považoval proto za potřebné ještě říct. „Soudím však, že Opava jako místo k setkání zemské hotovosti je zvolena velice moudře.“

„Moudře, říkáš? To jako proč?“

„Ty asi moc necestuješ…,“ nadhodil Jan z Trúby. Řekne-li Zlatník že ano, pak třeba občas ponechává svou ženu samotnou jen se sloužícími – stejně by ji ohnivec nemohl navštívit, protože by o cestě jejího muže nevěděl. Taková odpověď by však před něho postavila další záhadu. Když cestuje, jak to, že nemá představu, kde leží tak důležité obchodní město, jako je Opava.

„Není důvod, aby se člověk trmácel po cestách a vydával se do zbytečného nebezpečí,“ zněla odpověď, kterou host sice očekával, ale jež ho rozhodně nepotěšila.

„To mnohé vysvětluje,“ suše konstatoval.

„Nerozumím, co tím sleduješ, pane z Trúby…“

Žádáš vysvětlení, tak se ti ho dostane, pomyslel si ohnivec škodolibě.

„Nechci se tě nikterak dotknout, a proto nechápej ve zlém nic z toho, co teď povím,“ začal přesto opatrně. „Řekl jsi, že se nevydáváš často ven z města. Znamená to, že pravděpodobně máš jen mlhavou představu o tom, kde je město Opava. Je na velice příhodném místě, odkud se vojsko může poměrně rychle vydat tam, kde první z nepřátel ohrozí naši zemi. A je docela jedno, zda to bude Rudolf Habsburský, polský Kazimír nebo uherský král Ludvík.“

„Hmm,“ odtušil Zlatník, ale z takového zvuku se nedalo poznat, zda skutečně pochopil.

Ani ohnivec neznal pravý důvod, proč panovník vyvolil zrovna Opavu. Podle všeho měl ještě jiné zprávy a vlastní plány, o jaké se s nikým neměl v úmyslu podělit.

„Předpokládám, že se zcela jistě postavíš do čela mužů z vašeho města,“ vyjádřil ohnivec přesvědčení.

Zlatník zvolal: „Já? Jsem přece rychtář…“

„Tím spíš bys měl jít příkladem, pane,“ připomněl mu ohnivec a ani se nesnažil skrýt posměšný tón.

„Já?“ zopakoval rychtář stejně udiveně. „Co by bylo s městem beze mne?“

Má strach, že by se taky nemusel vrátit z bitvy ke svojí mladičké ženě, napadlo Jana z Trúby. Skoro by se ho i zeptal: Bojíš se o město, nebo o sebe? Anebo máš strach, že by ti mezitím někdo chtěl odloudit srdce tvojí ženy? Bylo by to však zbytečné, pravdu mu mezitím prozradily Zlatníkovy oči.

„Stálo by pořád na stejném místě. Akorát že by ho do tvého návratu měl na starosti někdo jiný,“ nadhodil ohnivec.

„Jenže ten někdo jiný by…,“ nedopověděl a jen máchl rukou na znamení, že o tomhle se rozhodně nemíní dál bavit. Jan z Trúby si konec nedopovězené myšlenky snadno doplnil – ten, kdo by Zlatníka zastupoval, by mu už jeho úřad rozhodně nemínil vrátit zpátky.

„Když zůstaneš doma, přestanou si tě lidi vážit,“ podotkla tichým hlasem Máří. „To bys chtěl?“

„Ty raději mlč, ničemu nerozumíš!“ okřikl ji hlasitěji, než měl v úmyslu. Věděl, že zvýšeným hlasem chce umlčet vlastní nespokojenost a svědomí. Pomohlo mu to však nalézt jakési východisko z nouze a už mnohem klidněji vysvětloval: „Neumím řádně zacházet se zbraní. Nebyl bych tedy králi nic platný a vracel bych se sem s ostudou, která by na mně ulpěla možná i na celý zbytek života. Ale vypravíme z našeho města deset, možná dokonce takových patnáct mužů, co se osvědčí v každé bitvě. Ano… a do jejich čela se postaví velitel městské posádky. Tak to bychom tedy měli,“ skončil s ulehčením.

Hodně slov, ještě více slibů, jen když za tebe bude tahat kaštany z ohně někdo jiný, pomyslel si Jan z Trúby. Nakonec mně to může být jedno, ráno jedu dál.

„Co když se nevrátí?“ položil přesto nenadálou otázku, která se nabízela jen tak sama od sebe.

„Neexistuje, že by někdo netrefil zpátky domů.“

„Tak jsem to nemyslel,“ ozval se ohnivec. „V bitvách, ve válkách se taky umírá. Někdo z lidí, které pošleš do Opavy, může padnout nebo být těžce zraněný a zůstane tam aspoň ještě nějaký čas.“

Rychtář pokrčil rameny. „Pak z něj bude hrdina.“

Hrdinové se nevracejí a obvykle je jim už docela jedno, zda a co se o nich povídá. Někdo, v tomhle případě třeba právě Arnošt Zlatník, jim ukradne, co patřilo jenom jim – život.

„A ty… ty netoužíš být hrdinou?“ otázala se zdánlivě nevinně jeho žena. Jen co to vyslovila, Jan z Trúby se zachvěl obavou, že by se mohl v jejích očích znemožnit. Neuvědomuje si snad, jak svého muže provokuje.

„K čemu bych ti byl, kdybych hnil ve společné jámě někde u Opavy nebo kde? Co by sis sama počala? Máří, já přece mám zodpovědnost i za tebe, to především. To snad není tak těžké pochopit,“ při těch slovech, jež vyslovil tichým, takřka prosebným tónem, přistoupil zezadu ke své ženě a položil jí ruce na ramena.

Ohnivec, který na ni až do této chvíle hleděl, odvrátil oči stranou. Jak se ten Zlatník najednou proměnil… Hlas se mu zachvěl a byl naplněný skutečnými obavami o tu něžnou bytost, kterou kdysi uvedl do svého domu a kterou, jak náhle Jan z Trúby ke své sobecké nelibosti pochopil, zřejmě miluje upřímnou láskou, zbožňuje ji a stará se o ni jako o nejvzácnější květinu.

Levá ruka Máří vyhledala manželovu pravici, spočívající na jejím rameni, a skryla ji v dlani.

Kdyby gesta dokázala mluvit, tohle by jistě znělo: Bez tebe bych zahynula.

Současně se stalo i odpovědí na hostovy nápovědi a on pochopil, jak byl bláhový, když se třebas jen na nepatrný okamžik domníval, že by Máří mohla být pro něho něčím víc než jen hezkou vzpomínkou na jeden ne příliš zdařilý večer ve městě Boleslavi, kam se nejspíš zase hezkých pár let, nebo dokonce nikdy znovu nedostane. Sbohem opojný sne…

SOTVA PŘED PÁR DNY, to si ještě pohlížely do očí roky 1361 a 1362, první nachýlený pod tíhou zodpovědnosti, zatímco ten nový se zdánlivě nevyčerpatelným elánem mládí, se mi Anička svěřila, že Bůh požehnal jejímu životu. V euforii bláznivé radosti jsem se s ní zatočil dokola a jen co se střevíčky opět dotkla země, uchopil jsem její hlavu do dlaní a zasypával jí rty, tváře, čelo, oči a znovu a opět ústa polibky ve spěšné nenasytnosti.

A pak jsme spolu spěchali, držíce se za ruce, do kostela svatého Víta, abychom v něm zažehli svíci jako poděkování za ten zázrak. Nemohl jsem přehlédnout a v duchu mne to pobavilo, když se za námi ohlíželi sloužící, jejichž tváře vyjadřovaly překvapení a zvědavost stejně jako obavy, co že se nám asi přihodilo, když nedbáme na důstojnost, jaká by měla být císařskému páru vlastní. Jistě si říkali, že za zavřenými dveřmi, beze svědků, může být i panovník na chvíli člověk, ale jen sám pro sebe, to si nemůže a nesmí dovolit na veřejnosti! Jak by potom vypadal? Chtělo se mi smát se a každému na potkání vypovědět tu úžasnou novinu, totiž že k Alžbětě a Václavovi přijde ještě jeden sourozenec, ale přece jen jsem si dokázal zachovat trochu sebeúcty a alespoň prozatím zachoval toto tajemství jako klenot, patřící pouze nám.

Jsou chvíle – a tohle je jedna z nich – kdy mám pocit, jako bych nebyl jen jeden Karel Lucemburský, ale dva. Ten první je císař a král, na něm spočívá ohromná zodpovědnost a z každého jeho slova a činu, z každého pohybu musí vyzařovat jistota, neomylnost a vážnost. Druhý Karel je člověk, který miluje svou ženu a děti a je šťastný už jen proto, že oni jsou spokojeni a že je nenavštěvuje žádná ošklivá nemoc. Avšak tenhle druhý Karel Lucemburský je tím prvním zatlačovaný do pozadí, ztrácí se a jako by ani nebyl.

Dnes vím, co jsem si nehodlal ani připustit, když jsme v Avignonu s mým dávným učitelem Pierrem de Rosieres, jenž poté, co se stal papežem, přijal jméno Klement VI., spřádali plány, jak jen my dva společně, doslova ruku v ruce, budeme určovat osudy Evropy, poté co mne kurfiřti na jeho popud zvolí císařem Svaté říše římské. Tehdy jsem viděl jen vnější lesk titulu. Byl to omyl, jakému snadno podlehne každý, kdo stejně jako já zatouží po moci. Až později přijde vystřízlivění.

Být prvním panovníkem nad všemi evropskými vládci je břemeno, jakého se nelze zbavit. Současně je to krásné břemeno, které nechcete sejmout a naložit ho na bedra někoho jiného. Tuším, že ve chvíli, kdy na mne Smrt kývne, abych ji následoval k božímu trůnu, budu se na ní snažit usmlouvat ještě nějaký čas. Rok nebo dva. Dalších deset let. Proč jen člověk tak strašně rychle stárne? Dlouho, příliš dlouho trvá, než dosáhne mety, avšak na to, aby uskutečnil své představy, aby posunul hranice lidství, proměnil svou zemi a pozdvihl ji k dokonalosti, na to se mu dostává žalostně málo času.

Stárnu a zřejmě proto se mi na mysl vkrádají podobné myšlenky, jakými se prý kdysi dávno zabývali pohanští filozofové. Pryč s nimi!

Pryč s nimi… jak snadno se to řekne. Jsou ale příliš neodbytné a nedají se jen tak zahnat. Je mi šestačtyřicet a mám teprve ročního syna. Až mu bude sedmnáct, stejně jako bylo mému otci Janovi, když přicházel do Čech, aby usedl na trůn uvolněný vraždou posledního přemyslovského krále, nemusím už být mezi živými…

Proto musím každým okamžikem myslet na něj, na maličkého Václava, aby po mně převzal dědičnou zem i správu nad Říší. Obojí by mi rádi sebrali sousedé, kteří se domnívají, že mají dost síly postavit se mi.

Už několikrát za dobu, co jsem římským vladařem, se proti mně vytvářela tajná spiknutí. Vždycky měla taková hydra tři hlavy a nejinak je tomu i tentokrát. Mají i svá jména – polský král Kazimír, uherský král Ludvík, jenž si ke svému jménu ještě s pýchou sobě vlastní připojuje přídomek Veliký, třebaže je dobře o hlavu menší než já, a rakouský a korutanský vévoda, můj zeť Rudolf Habsburský, toho jména čtvrtý. Dva z nich jsou ambiciózní mládenci – Rudolfovi je třiadvacet a Ludvíkovi, který do nečekané předčasné smrti mojí dcery Markéty Lucemburské, také býval mým zetěm, šestatřicet. Tím více je záhadné, proč se k nim přidal dvaapadesátiletý Kazimír. U něho bych předpokládal víc rozumu a zodpovědnosti. Možná se nepřidal on k nim, ale naopak je to právě Kazimír, kdo pro své vlastní plány poštval jiné, aby za něj udělali špinavou práci a on pak slízl smetanu… Nu což, podíváme se mu na zoubek. Těm ostatním taky.

Je sice zima, ale svolám zemskou hotovost a překvapím tě, králi, jenž nosíš ne právě libě znějící jméno Kazimír. Z ničeho nic se zjevím u krakovského Wawelu a sám pochopíš, že máš jenom dvě možnosti. Buďto otevřeš brány a pak spolu budeme jednat a ty mi budeš smět vyslovit své přání, ano, pouze přání, nikoli požadavky, nebo si je otevřu násilím. To už bude na nějaké jednání pozdě a ty budeš muset bez řečí přijmout moje podmínky.

Hned zítra vyrazí ohnivec a začne svolávat muže schopné boje a toužící po kořisti. Podobná příležitost se jim nenaskytla už hodně dlouho, a tak věřím, že se vojsko sejde včas a bude velice početné.

MOŽNÁ ZA TO mohly třeskuté mrazy, po kterých se přihnaly sněhové fujavice, jež zavály cesty až po kolena, co zhatilo Lucemburkovy plány na překvapivý zimní útok na polský Krakov. U Opavy se sešla jen směšná hrstka ozbrojenců, kteří přesto stačili zabrat ve městě kdejaký volný koutek.

Kde zůstali ostatní?

Každý z českých pánů hledal a překvapivě snadno nacházel spousty výmluv, proč se nemůže zúčastnit vojenské výpravy do Polska. Samozřejmě že by rád a ochotně šel, ale… jednomu ochořela žena a on, protože jí před Bohem i lidmi přislíbil věrnost a svou péči, nemůže porušit takový závazný a závažný slib, druhému sněhové spousty způsobily takřka zkázu tvrze nebo hradu a je třeba vztyčit nové krovy dřív, než dojde k ještě většímu neštěstí, třetí v letech dlouhého a spořádaného míru uvěřil, že nebude třeba dál zbytečně udržovat velkou ozbrojenou posádku a snížil počet svých zbrojných na nejnutnější počet, takže teď lituje, ale nemůže poslat císaři a králi ani jednoho jediného muže, ledaže by přišel jen on sám…

Být to někdy jindy, král Karel by nepřipustil takové nestoudné neplnění povinností vůči Koruně, ale když se svou družinou vyjížděl k Opavě a loučil se s těhotnou ženou, láskyplně ji pohladil po zatím jen nepatrně zvětšeném bříšku a v duchu mávl nad omluvnými listy pánů rukou. Zařídí věci jinak. I jeho otec Jan, třebaže si nenechal ujít žádnou bitvu, co se jich kde po Evropě odehrálo, dobře věděl, že často se dá získat více vhodně zvolenými slovy než mečem. Pozve tedy Kazimíra do Opavy k přátelskému jednání. Lucemburkova nepatrná armáda tak v očích polského krále získá podobu císařova ozbrojeného doprovodu.

Posel vypravený do Krakova se zpátky v Opavě objevil sotva týden před příjezdem polského panovníka a přivezl Kazimírův list, při jehož čtení se Karel spokojeně usmíval. Předpoklad, že ti tři jsou silní, jen když by si stáli po boku, ale jeden každý, pokud se ocitne sám, nechce riskovat, byl správný.

Leden právě pošilhával po únoru, že mu přenechá žezlo, když se k opavským hradbám blížilo polské vojsko. Městská posádka ho z hradeb v duchu porovnávala s tím, co má k dispozici Lucemburk. Kazimír mohl mít podle jejich soudu o několik desítek ozbrojenců víc, ale kdyby se situace vymkla kontrole a proti všem císařovým předpokladům došlo k boji, v Lucemburkův prospěch hovoří pevné opavské hradby, na které se nahrnula spousta zvědavců, hned jak se roznesla zpráva o blížícím se vojsku.

Jen co se o příjezdu krále Kazimíra dozvěděli v dominikánském klášteře, jehož kostel svatého Václava poměrně nedávno, v roce 1336, vysvětil olomoucký biskup Jan VII. Volek, narůstalo mezi řeholníky nebývalé vzrušení. Klášterníci se ho sice pokoušeli tlumit, ale nedařilo se jim to. Zatímco někteří zbytečně postávali, kde neměli, a překáželi jiným, druzí vytvářeli hloučky a vyměňovali si šeptem své pocity a dohady. Převažoval názor, že ti dva si moc nevěří. Proč by si jinak každý přiváděl tolik ozbrojenců? Skoro to vypadá, jako kdyby chystali bitvu, ale žádnému se do ní asi moc nechce.

Přítrž dohadům učinil opat Ondřej, když si své stádečko sezval do refektáře a oznámil jim, že právě tady, kde se teď shromáždili, se ještě dnes odpoledne sejdou Karel Lucemburský a polský Kazimír k důvěrnému jednání. A oni, mniši tohoto posvěceného kláštera, se mají postarat nejen o důstojné přijetí panovníků, ale také o jejich spokojenost. Mniši se rázem rozprchli každý po své práci, tak jak komu bylo již dříve určeno. Někdo musel pomáhat v kuchyni, jiný přichystat refektář, tak aby mohl přijmout vzácné hosty, další zase vybrat ve sklepě to nejlepší víno, jaké si klášter může dovolit hostům předložit, aniž by si u nich udělal nezapomenutelnou ostudu. Neboť jsou-li páni spokojeni, nikdy nezapomenou na patřičnou odměnu ve formě přiznání nějakého nového obročí nebo pozemkového majetku. Takže na jedné straně je to pro jejich konvent veliká čest, na druhé možnost získání nových výhod – a něco takového nevyužít by byla trestuhodná chyba!

Zatímco klášterníci chystali vše potřebné, vyjížděl císař Karel se svou suitou z města k uvítání polského panovníka. Bylo to trochu riskantní, to si dobře uvědomoval také velitel jeho ochranné družiny Karel Rozoumek, a proto se spolu se svými ozbrojenci připravil na všechny možné zvraty, k nimž by mohlo dojít. Ve chvíli, kdy se od polských válečníků oddělila skupinka mužů, do jejíhož čela se postavil polský vladař na krásném ušlechtilém běloušovi, bílém tak, že takřka splýval se sněhovou pokrývkou, povolilo na české straně dosud ztajené napětí. Kazimír přijal a respektuje pravidla dobrého sousedství.

Ve stejné chvíli, kdy se panovníci vítali s přátelskými úsměvy na tvářích, ozvaly se z hradeb břeskné fanfáry, takže přehlušily všechna slova, jaká Karel s Kazimírem pronesli. Jisté bylo jen jedno, totiž že se zřejmě poněkud licoměrně vzájemně ubezpečovali o neskonalém přátelství. Taková je politika, založená na falešných úsměvech a pokryteckých slovech, zakrývajících jejich skutečný účel a smysl. Hra mocných, kteří touží po ještě větší moci, než jakou mají, hra neohlížející se na nikoho a ve skutečnosti pohrdající i vlastními národy.

Jásající obyvatelé Opavy, kteří se tlačili podél domů ulice, po níž musí hosté jet, viděli jen ty úsměvy a sem tam přátelské gesto zdravící ruky. Tak málo jim stačilo, aby uvěřili v opravdovost úsměvů i zdravic a stavěli na nich své budoucí životy.

Trvalo dlouho, než císař a polský král osaměli v rozlehlém klášterním refektáři jen ve společnosti dvojice mlčenlivých mnichů, kteří měli za úkol je obsluhovat.

Jako první promluvil Lucemburk a použil k tomu francouzštinu: „Vím, že umíš francouzský jazyk skoro stejně dobře jako já na rozdíl od nich,“ tím mínil obsluhující řeholníky. „Myslím, že to tak bude lepší, pokud souhlasíš.“

Kazimír roztáhl ústa do chápajícího úsměvu. „Měl jsem v úmyslu to také navrhnout.“

Těch málo slov v sobě skrývalo nevyřčené obavy; mniši samozřejmě rozumí latině a čeština s polštinou si jsou natolik příbuzné, že by pro ně nebyl problém správně pochopit, o čem panovníci vedou svá jednání. Odtud je už jen nepatrný krůček k tomu, aby se to, co má zůstat skryté, vyneslo ven.

„V opačném případě bychom je museli poslat za dveře a obsluhovat se sami,“ zareagoval císař a oba se té představě zasmáli.

Mezitím se před každým ocitl pohár naplněný rudým vínem, s nímž si vzápětí přiťukli na úspěch v rozhovoru, k němuž se tady sešli.

„Ti klášterníci v Opavě mají zatraceně dobré víno!“ ohodnotil jeho chuť král Kazimír a na dotvrzení toho sotva slyšitelně mlaskl.

Ve Francii jsem v dobách svého mládí popíjel mnohem lepší, pomyslel si Karel Lucemburský, ale pomlčel o tom. Přece se tady nesešli, aby si povídali o dobrém či nechutném víně.

„Vážím si toho, že jsi tak rychle vyhověl mému pozvání a přijel jsi sem do Opavy,“ začal a jeho oči pátravě sledovaly každé hnutí v Kazimírově tváři. Jsou jen sami mezi sebou, není tedy třeba používat plurál majesticus, odvozený od skutečnosti, že je nejen římským císařem, ale také českým a lombardským králem a současně lucemburským hrabětem a vlastně tak hovoří a jedná v zastoupení několika panovníků současně. Budou tak spolu moci hovořit volněji a otevřeněji. Snáze se dostanou i na nepříjemné věci.

Polský král naznačil úklonu. Opatrně vyčkával. Vždycky je výhodné nechat soupeře – a český král pro něho v tuto chvíli byl soupeř –, aby vyložil své trumfy na stůl. Až se tak stane, bude zase na něm, zda použije karty, které mu zůstanou v ruce, nebo bude muset sáhnout pro skrytá falešná esa.

„Tvá země nepatří do svazku Svaté říše římské, a tedy ani já s tebou nebudu jednat o říšských záležitostech. Čechy a Polsko jsou nejen sousedé, rád bych řekl, že velmi dobří sousedé, vždyť nás spojuje vedle příbuzného jazyka také minulost. Osudy našich zemí se nejednou prolnuly a naše národy se spojily, třebaže pokaždé jen nakrátko. Ale kdo z nás ví, co pro Poláky a Čechy nachystala budoucnost?“ Lucemburk se na okamžik odmlčel, nejspíš jenom proto, aby Kazimírovi dopřál dostatek času k zamyšlení nad právě pronesenými slovy.

Je to lišák, ten král Karel, pomyslel si polský panovník. Mluví, jak když másla ukrajuje, připomíná slovanskou příbuznost a ze vzájemné historie vyzobává jen chutná zrníčka. Chutná? Jak pro koho…

„O budoucnosti, pravda, žádný z nás nic neví,“ mínil Kazimír a přerušil tak poněkud neomaleně Lucemburkovu pravděpodobně nedokončenou myšlenku. „Zato o tom, co bylo, víme oba dost.“ A třebaže mu na rtech pohrával dál naučený přátelský úsměv, o nepatrný stupeň zvýšil hlas, ale jen tak, aby přítomní řeholníci nevytušili, že mezi jejich hosty se rozevřely rozpory. „Třeba o tom, jak se Češi nespravedlivě zmocnili naší královské koruny…“

Touhle cestou původně Karel jít nechtěl, ale pokud se ke Kazimírovu výpadu nevyjádří, bude si Polák dovolovat čím dál tím víc. Tak to tedy v žádném případě!

„Připomínáš události, na kterých nemám podíl ani já, ani můj rod a onu nespravedlnost, viděno tvýma očima, napravil už můj otec král Jan. Zřejmě bych ti měl osvěžit paměť a připomenout, že Václav z Přemyslova rodu, otec mé matky Elišky, byl polským králem nejen právem vítěze, ale také volbou vévodů opolského, ratibořského, bytomského a těšínského. Dokonce i tvůj otec Vladislav Lokýtek nejenže se zřekl nároků na Krakovsko a Sandoměřsko, ale navíc složil Václavovi slib věrnosti. To nemůžeš popřít, protože taková byla skutečnost.“

Kazimír mlčel a z jeho tváře se poznenáhlu ztrácel úsměv. Už věděl, že právě tuhle kapitolu česko-polských vztahů neměl vůbec otevírat. Tím spíš, že právě Lokýtek byl jedním z podezřelých, co stáli v pozadí olomoucké vraždy na posledním mužském Přemyslovci. Mohl by tvrdit, že to obvinění nebylo nikdy dokázáno, ale v duchu slyšel, jak by nejspíš Lucemburk reagoval: Jenže taky nebylo dokázáno, že se na přípravě spiknutí nepodílel! Ano, to je pověstná druhá strana každé mince…

Karel však pokračoval: „Taky nemůžeš popřít, že se můj otec Jan zřekl ve tvůj prospěch nejen titulu polského krále, na který měl po svém předchůdci na českém trůnu dědičný nárok, ale vrátil ti i královskou korunu, jež byla dosud uložena na Pražském hradě.“

„Za to jsem mu ale přenechal Slezsko, a ještě zaplatil dobrých dvacet tisíc kop pražských grošů,“ připomněl Kazimír.

Chová se jak hokynář někde na trhu, pomyslel si Karel.

„Čekal jsi snad, že se vzdá svých nároků jen tak pro nic za nic?“ položil Lucemburk řečnickou otázku. „Pamatuj, nebýt velkorysosti mého otce, nebyl bys dneska králem Polska ty, ale já.“ Neunikl mu výhrůžný záblesk v Kazimírových očích, a tedy rychle ještě dodal, aby zmírnil dopad svých předchozích slov: „Rozhodně bych si nepřál, aby sis má slova špatně vyložil jako vyhrožování, neboť jsou pouze zhodnocením skutečnosti, jejímž jsi byl přímým účastníkem. Můj otec udělal všechno pro to, aby mezi Čechy a Poláky nastalo přátelské sousedství. Tento odkaz je pro mne svatý a předpokládám, že je tomu tak i u tebe.“

Kazimír poposedl na židli a v roztržitosti sáhl po poháru a teprve když ho přiblížil k ústům seznal, že se v něm na dně skrývá sotva jeden doušek. Nespokojeně se podíval na řeholníka, který opomněl své povinnosti. Že by přece jen rozuměl, o čem se hovoří, a zaujalo ho to tak, že si nevšiml prázdného poháru?

„Dolej! Nevidíš snad, že je pohár prázdný?“ osopil se na něj.

„Odpusť, pane,“ ospravedlňoval se mnich a honem napravoval svou chybu.

„Můžeš odejít, tvou službu jistě lépe zastane tvůj druh,“ rozhodl Kazimír a vykázal tak nešťastného dominikána pryč z refektáře. „Nejspíš poslouchal,“ řekl Karlovi celkem zbytečně, hned jak se za nešťastníkem zavřely dveře.

„Nemyslím. Spíš se jeho myšlenky zatoulaly někam k božímu trůnu…“

„I tak… Jistota je jistota. – Ale zanechme minulosti,“ navrhl vzápětí s hranou velkorysostí, „co bylo, bylo. Máš pravdu, králi Karle, ještě by se postavila mezi nás a otrávila budoucnost. Tím spíš, že Polsko pod mou správou si přeje klidnou hranici s Českým královstvím a svou pozornost zaměřilo na opačnou stranu…“

Lucemburk souhlasně přikývl. Dobře věděl o úspěšných Kazimírových výbojích na východě. Rozšířil své území o Halič, jež byla až do té doby pod správou ukrajinských knížat. Věděl také, že každý podobný úspěch vyvolává protiakci; nebylo proto nic překvapivého, když proti Kazimírovi vystoupili Litevci, kteří bleskovým zásahem obsadili Volyň, o kterou Poláci rovněž usilovali. Je jen otázkou času, kdy se o ni budou vzájemně přetahovat.

Až dosud se římský císař a český král ani slovem nezmínil o tajném komplotu rakouského vévody Rudolfa IV. Habsburského a uherského krále Ludvíka I., k němuž se polský vladař připojil. Zřejmě právě nastal čas, aby odkryl karty.

„Klidné sousedství přátel je také mým cílem,“ řekl. „To se netýká jen tvé země, králi Kazimíre, ale také dalších, jež přiléhají k hranicím České koruny. Zatímco sousedé jako Branibory nebo Bavorsko mi jakožto císaři Svaté říše římské přísahaly věrnost, na pomezí Rakous a Uher se čas od času vzmáhá jakýsi neklid.“ Do této chvíle jako by Kazimíra uspával, až teď zpříma uhodil: „Pověz, copak máš společného s uherským králem a rakouským vévodou?“

Zřejmě se mu to dařilo, protože Kazimír sebou překvapením trhl. Jak se o tom Lucemburk mohl dozvědět? O všem se radili v největším možném utajení. Kdepak, nemůže vědět nic určitého, uklidňoval se, jenom zkouší, co přiznám.

„Zřejmě se k tvým uším donesla nějaká hanlivá pomluva…,“ odpověděl.

„Myslíš?“ usmál se Karel záhadně. „Co potom má znamenat dohoda o vzájemné pomoci pro případ, že bych někoho z vás napadl právě já?“

Polák mlčel. Dlouho. Karel se ušklíbl. Ano, i mlčení je přiznáním pravdy.

„To bylo míněno jen tak… všeobecně…,“ pokusil se ospravedlnit Kazimír.

„Jak – všeobecně?“

„Kdyby někomu hrozilo nebezpečí.“

„Připijme raději na dobrou vůli,“ navrhl místo jasné odpovědi Kazimír. Císař přípitek přijal. Polskému králi víno, které docela nedávno tak vychvaloval, zhořklo na jazyku.

„Ti dva jsou horkokrevní mládenci bez řádných zkušeností. Chybí jim soudnost a opatrnost, proto někdy jednají zbrkle,“ pronesl v zamyšlení Lucemburk, když poháry opět stály na stole, „jen mne udivuje, že jsi se k nim připojil. Ty, muž v letech, s rozhledem… Můžeš ty dva ubezpečit, že jim z mojí strany nehrozí žádné nebezpečí. Teď, ani v budoucnu.“

„Proč já? Vzkaž jim to ty sám. Přímo!“

„Tomu nerozumím… jak to, že se nebojovalo?“