Francesco

SPERA

Copyright © 2025 Mondadori Libri S. p. A., Milano

Translation © 2025 by PhDr. Marta Bárová

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0463-5

Rovní a upřímní, zdají se takoví, jací jsou: tvrdá hlava,

pevná ruka a tuhý kořínek, mluví málo, vědí však, co říkají.

I když kráčí pomalu, dojdou daleko.

Nino Costa

Takovým způsobem do nás vstupuje budoucnost,

aby se v nás proměnila, dřív než se děje.

Rainer Maria Rilke

Kdybych mluvil v jazycích lidí i andělů, bez lásky je to

jen dunění zvonu, řinčení činelů.

První list Korinťanům

Úvod

Vše se rodí, aby vzkvétalo

Kniha mého života je vyprávění o cestě naděje, kterou si nedokážu představit odděleně od cesty své rodiny, svých lidí, veškerého Božího lidu. Na každé stránce, v každičké pasáži je to i kniha o těch, kteří kráčeli se mnou, kteří nás předešli a kteří nás budou následovat.

Autobiografie není naší soukromou literaturou, je spíš naším cestovním zavazadlem. A paměť není jen to, co si pamatujeme, nýbrž i to, co nás obklopuje. Nevypovídá pouze o tom, co bylo, nýbrž i o tom, co bude. Jak napsal mexický básník, paměť je současnost, která nikdy nepomíjí.

Zdá se to včera, a přitom je to zítra.

Běžně se říká „čekej a doufej“ – ve španělštině sloveso esperar dokonce znamená doufat i čekat – ale naděje je především schopnost pohybu a motor změny. Je napětí spojující paměť a utopii, aby se vytvářely sny, které nás čekají. A když sen zeslábne, musí se snít znovu, v nových formách, a čerpat přitom s nadějí ze žhavých uhlíků paměti.

My křesťané musíme vědět, že naděje neklame a nezklame. Vše se rodí, aby vzkvétalo ve věčném jaru.

A na konci řekneme jen: Nepamatuji si na nic, v čem nejsi Ty.

Prolog

Všichni prý pocítili strašný otřes připomínající zemětřesení. Celou plavbu doprovázely silné, zlověstné vibrace a „náklon lodi byl takový, že ráno jsme nemohli odložit hrnek s bílou kávou, protože by se převrhl“. Jenže teď to bylo něco jiného. Podobného spíš výbuchu, explozi bomby. Cestující se vyhrnuli ze salonů a kajut na palubu ve snaze pochopit, co se vlastně děje. V pozdním odpoledni mířila loď k Porto Seguro na brazilském pobřeží. Nešlo o detonaci, spíš o tlumené dunění. Parník plul dál, silně se však kymácel a zpomaloval.

Plavba se vymkla kontrole jako splašený kůň. Muž, který se několik hodin držel kusu dřeva uprostřed oceánu, později uvedl, že jasně viděl, jak se z levého motoru uvolnil lodní šroub a hřídel. Zcela. Šroub prý do hloubky rozerval trup lodi a vzniklou trhlinou se dovnitř valila masa vody. Zaplavila strojovnu a následně zalila i příď, protože vodotěsná vrata podle všeho nefungovala správně.

Prý se kdosi pokusil ucpat trhlinu kovovými deskami. Neúspěšně.

Prý hudebníci dostali rozkaz, aby hráli dál. Bez přestání.

Loď se nakláněla víc a víc, tma houstla a moře bylo stále bouřlivější.

Když bylo zřejmé, že prvotní chlácholení již nemůže cestujícím stačit, kapitán vydal rozkaz zastavit motory, nechal spustit poplašnou sirénu a radiotelegrafisté vyslali do éteru první SOS.

Nouzový signál zachytilo několik plavidel, dva parníky, a dokonce pár zaoceánských lodí, které se nacházely poblíž. Okamžitě přispěchaly na pomoc, ale všechny se musely v určité vzdálenosti zastavit, protože zlověstný sloup bílého kouře vyvolával obavy z mohutného výbuchu kotlů.

Kapitán se na můstku stále zoufaleji snažil megafonem vyzývat ke klidu a řídit záchranné práce. Přednost dostaly ženy a děti. Ale když nastala noc, temná noc novoluní, a došlo i k přerušení dodávky elektrické energie, situace se vyhrotila.

Kapitán nařídil spustit záchranné čluny. Protože se loď příliš nakláněla na bok, mnohé z nich narazily na trup a okamžitě se potopily. Jiné, zchátralé a nepoužitelné, nabíraly vodu, kterou museli pasažéři vylévat klobouky. Další nevydržely nápor lidí, převrátily se nebo šly kvůli nadměrnému zatížení ke dnu. Mnozí rolníci a řemeslníci z údolí a nížin nikdy předtím neviděli moře a neuměli plavat. Modlitby se mísily s řevem.

Vypukla panika. Řada cestujících spadla nebo se vrhla do moře a utonula.

Někteří prý propadli zoufalství. Jiné, jak se tvrdilo v místním tisku, zaživa sežrali žraloci.

V nastalém peklu se odehrál nespočet potyček, ale i gest odvahy a sebezapření. Poté co pomohl desítkám osob, mladík, na něhož se dostala záchranná vesta, čekal, až na něj přijde řada, aby mohl skočit do vody. Vtom zahlédl starce, který neuměl plavat a v žádném člunu na něho nezbylo místo, jak prosí o pomoc. Chlapec mu navlékl svou vestu, skočil do moře spolu s ním a snažil se dostat k nejbližšímu člunu. Plaval jak o život, když se z vln začaly ozývat stále rozrušenější hlasy. Žraloci! Žraloci! Napadli ho. Podařilo se ho vytáhnout do člunu, jeho zranění však byla fatální. Po chvíli zemřel.

Když trosečníci vyprávěli jeho příběh, dojali celou Argentinu. V jeho rodné obci v provincii Entre Ríos po něm pojmenovali školu. Syn piemontského vystěhovalce a Argentinky teprve nedávno oslavil jednadvacáté narozeniny. Jmenoval se Anacleto Bernardi.

Dlouho před půlnocí celou loď zaplavila voda, příď se zvedla do svislé polohy a s posledním hlučným, téměř zvířecím zasténáním se potopila do hloubky čtrnácti set metrů. Řada svědků shodně tvrdila, že kapitán zůstal na palubě až do konce a zbývajícím hudebníkům nařídil hrát „Královský pochod“. Jeho tělo se nikdy nenašlo. Je jisté, že těsně předtím, než šel parník ke dnu, byla slyšet řada výstřelů. Prý se mnoho námořních důstojníků, poté co udělali pro cestující, co bylo v jejich silách, rozhodlo, že se vyhne strašlivé smrti utonutím.

Několika člunům se podařilo doplout k blízkým lodím a společně s plavidly, která přispěchala na pomoc, se povedlo zachránit stovky osob.

Pátrání po trosečnících, kteří se ze všech sil pokoušeli udržet na hladině, se protáhlo dlouho do noci. Když před rozbřeskem dorazily na místo neštěstí další brazilské parníky, už žádného přeživšího nenašly.

Loď, dlouhá téměř sto padesát metrů, byla na začátku minulého století chloubou obchodního loďstva, nejprestižnějším zaoceánským parníkem italské flotily. Na své palubě hostila takové osobnosti, jako byli Arturo Toscanini, Luigi Pirandello či Carlos Gardel, legenda argentinského tanga. Jenže ty doby už dávno odvál čas. Mezitím se odehrála světová válka a opotřebení, nezájem a chabá údržba se postaraly o zbytek. Teď si loď vysloužila přezdívku „balaína“, baletka, kvůli celkově nejistému stavu. Když vyrazila na poslední cestu, přes pochybnosti kapitána, vezla na palubě dvanáct set cestujících, především piemontských, ligurských a benátských emigrantů. Ale i z Marche, Basilicaty a Kalábrie.

Podle údajů poskytnutých tehdejšími italskými úřady přišlo při katastrofě o život něco přes tři sta lidí, většinou prý členů posádky. V jihoamerickém tisku se však uváděly mnohem vyšší počty, více než dvojnásobek, včetně černých pasažérů, několika desítek syrských emigrantů a italských námezdních dělníků, kteří mířili do Jižní Ameriky na zimní zemědělskou sezónu.

Ztroskotání, zlehčované či utajované úřady fašistického režimu, bylo italským „Titanikem“.

Neumím říct, kolikrát jsem slyšel vyprávět příběh lodi pojmenované po dceři italského krále Viktora Emanuela III. Jí osud rovněž přichystal tragický konec v koncentračním táboře Buchenwald, o řadu let později na sklonku další strašlivé války. Principessa Mafalda. O ztroskotání se povídalo v naší rodině.

Vyprávělo se o něm v sousedství.

Zpívalo se o něm v lidových písních migrantů od jednoho břehu oceánu k druhému. „Z Itálie Mafalda vyplula s tisícovkou cestujících na palubě… Matky a otcové objímali své děti mizející ve vlnách.“

Moji prarodiče a jejich jediný syn Mario, mladík, který se později stane mým otcem, si na loď, která 11. října 1927 vyplula na dlouhou cestu z Janova s cílem v Buenos Aires, také zakoupili lodní lístek.

Jenže na ni nenastoupili.

Přes veškerou snahu se jim nepodařilo prodat včas svůj majetek. Nakonec byli Bergogliovi nuceni, ač neradi, lodní lístky vyměnit a odjezd do Argentiny odložit.

Díky tomu jsem dnes tady.

Neumíte si představit, kolikrát jsem velebil Boží prozřetelnost.

1.

Ať se mi jazyk k patru přilepí

Nakonec odjeli.

Prarodičům se povedlo prodat skromný majetek na piemontském venkově. Dorazili do janovského přístavu, kde s jednosměrnou jízdenkou nastoupili na parník Giulio Cesare.

Čekali, až se nalodí cestující první třídy a konečně přijde na řadu ta jejich, třetí. Jen co vypluli na širé moře a na obzoru zmizely poslední záblesky majáku, staré Lucerny, uvědomili si, že Itálii již nikdy nespatří a že musí svůj život začít znovu na opačném konci světa.

Byl 1. únor 1929. Panovala jedna z nejchladnějších zim, jakou 20. století zažilo. V Turíně klesala teplota na patnáct pod nulou, v jiných částech země dokonce na minus pětadvacet. Federico Fellini bude v jednom ze svých filmů mluvit o „zimě velkého sněhu“. Celou Evropu zasypal těžký příkrov sněhu, od Uralu po pobřeží Středozemního moře, dokonce hojně pocukroval i kupoli chrámu svatého Petra.

Když po dvou týdnech plavby, po zastávkách ve Villefranche-sur-Mer, Barceloně, Riu de Janiero, Santosu a Montevideu, parník konečně zakotvil v přístavu v Buenos Aires, babička Rosa i přes vlhké vedro, které dosahovalo až třiceti stupňů, měla stále na sobě sváteční kabát, v němž nastoupila na loď. Podle tehdejší módy ho ozdobila límcem z lišky a do podšívky, mezi kožešinu a hedvábí, ukryla veškerý jejich majetek, veškeré jejich bohatství. Kabát nesvlékla, jako by šlo téměř o uniformu, ani když po vylodění pokračovali dále do vnitrozemí a plavili se, k smrti znavení, dalších pět set kilometrů po řece Paraná až na místo určení. Teprve tehdy la luchadora, bojovnice, jak se jí později přezdívalo, uznala, že je načase povolit v ostražitosti.

Při příjezdu je všechny tři zaregistrovali jako migrantes ultramar (přistěhovalce ze zámoří). Dědečka Giovanniho, původem rolníka, který si později otevřel cukrárnu s kavárnou, označili za comercio (obchodníka), jeho ženu Rosu za casera (ženu v domácnosti) a syna Maria, mého otce, který k velkému uspokojení rodičů dokončil střední školu, za contador (účetního).

Jejich dlouhou cestu za nadějí s nimi sdílela řada dalších. V průběhu jednoho století odpluly z Itálie do la Merica miliony a miliony lidí mířících především do Spojených států, Brazílie a Argentiny. Jen do Buenos Aires jich v posledních čtyřech letech před rokem 1929 dorazilo přes dvě stě tisíc.

Vzpomínka na strašlivé ztroskotání Mafaldy byla stále velmi čerstvá, bolestivá a již od konce předešlého století nikterak ojedinělá. Byla to léta vyjádřená ve verších „maminko moje, dej mi sto lir, chci jet do Ameriky“ – z písně generace vystěhovalců, která příznačně končí námořní katastrofou –, doba, kdy mimořádně bujela i sezónní migrace. Lidé odplouvali z Janova na podzim, po skončení sklizně v Itálii, a mířili na druhou sklizeň k protinožcům, kde teprve začínalo léto. Často se vraceli domů na jaře s pár stovkami lir, z nichž většina končila v kapsách organizátorů a zprostředkovatelů. Po zaplacení cesty někdy zbývalo jen pár desítek lir jako odměna za čtyři, pět měsíců dřiny.

I smrt bývala během plavby nežádoucí a nikterak vzácnou družkou. Padesát lidí zemřelo hladem a útrapami na lodích Matteo Bruzzo a Carlo Raggio, které v roce 1888 mířily z Janova do Brazílie. Dvacítka se udusila na lodi Frisca. V roce 1893 migranti po nalodění na Remo zjistili, že byl prodán dvojnásobek jízdenek oproti kapacitě lodi, takže na palubě vypukla cholera. Mrtvé házeli do moře. Počet cestujících klesal každým dnem. Nakonec loď ani nevpustili do přístavu. A nelze zapomenout na ztroskotání parníku Sirio, při němž přišlo o život pět set italských vystěhovalců mířících do Buenos Aires. V lidových písních, ať už se zpívaly na piemontské vysočině nebo, doprovázené harmonikou, v argentinských barrios, se příběhy těchto tragédií mísily a slévaly, Sirio se měnil v Mafaldu a naopak, nová slova se přizpůsobovala stejné zádumčivé melodii.

Přesto lidé odjížděli. Především kvůli bídě, někdy ze vzteku, v touze po změně osudu, aby unikli tragédii světové války, první nebo druhé, která se rýsovala na obzoru, aby se vyhnuli povolávacímu rozkazu či po tom, co pohlédli smrti do tváře, aby znovu spojili rodiny a při hledání lepších životních podmínek skoncovali s útrapami. Není to nový příběh, patří k včerejšku stejně jako k dnešku. „Hůř, než jak jsem se měl doteď, se už mít nemůžu. Přinejhorším tam budu trpět hladem, jako jsem trpěl doma. Dighio ben?“ říká emigrant v knize Na oceánu od Edmonda De Amicise, dalšího Piemonťana, autora knihy Srdce.

Kdo se rozhodl odjet, musel před odplutím často čelit všemožným nástrahám a útrapám. Téměř vždy ho k tomuto kroku přemluvili imigrační agenti a jejich pomocníci. Během trhů navštěvovali vesnice, vyprávěli o Americe jako o nové „zemi zaslíbené“, krajině zázraků. Část dobového tisku přirovnávala verbíře, odměňované emigračními agenturami za každou rodinu, kterou přesvědčili, aby opustila rodnou zem, dokonce k obchodníkům s otroky.

Vesnice a městečka zaplavovaly letáky a zfalšované dopisy těch, kteří již na opačnou stranu světa odpluli. Kolovaly řeči, že rolník neschopný práce může v Americe počítat se štědrým důchodem, jindy se nabízel zaručený a snadný přístup k vlastnictví půdy.

První výzvou pro potenciální vystěhovalce bylo dostat se do přístavu. Prodali skromný majetek, aby zaplatili verbířům, často chamtivým a bezohledným, kteří se nikterak výjimečně, přinejmenším do doby, než se nový zákon pokusil vnést do celé záležitosti trochu pořádku, vytratili i s penězi.

Cesta do přístavu bývala soukromou poutí, často rodinného charakteru, jindy se týkala celých komunit. Kráčeli jako při procesí, všichni společně, za zvuku zvonů, které si občas brali s sebou na loď. Někdy dorazili mnoho dní před odplutím a utábořili se na molu.

Někteří se do vysněné země nikdy nedostali, oceán je odmítl či pohltil.

Na davy těch, kteří to naopak zvládli a vylodili se v Buenos Aires, čekal střet s drsnou a tvrdou realitou, hotový políček, v Hotelu de Inmigrantes. V obrovské barabizně, kde je podrobili prohlídce, registraci a dezinfekci, mohli zůstat nanejvýš pět dní, maximální lhůtu pro nalezení práce ve městě nebo na venkově. Takto o tom na počátku 20. století referoval zvláštní dopisovatel italského deníku Corriere della Sera: „V uplynulých třech dnech dorazilo tři tisíce osm set imigrantů, z velké části naši spoluobčané. Hotel přistěhovalců (říkají tomu hotel!) je přeplněný… stojí na neutěšeném, nepravidelném, blátivém cípu země mezi kalnou a bouřlivou řekou Río de la Plata a městem… Dráždivý odér karbolu nedokáže přebít nechutný puch linoucí se z kluzké a špinavé podlahy, sálající ze starých dřevěných stěn, šířící se otevřenými dveřmi, pach natěsnaného lidstva, bídy… Výše na prknech najdeme živější známky této bolestivé zkušenosti, řekl bych přímo stopy duší. Jména, data, milostná vyznání, kletby, vzpomínky, oplzlosti vyškrabané do nátěru, napsané tužkou, občas vyryté nožem. Nejobvyklejším obrázkem je loď.“

Kresba, která se ohlíží zpět, nostalgie s ní spjatá, určitě není náhodná. „Ať se mi jazyk přilepí k patru, když na tebe nevzpomenu,“ lkají v žalmu vyhnanci při vzpomínce na Jeruzalém (Žl 137,6). I Tři králové vykazují v podstatě podobné rozpoložení, stýská se jim po Bohu. Tento postoj rozbíjí konformismus a nutí nás usilovat o změnu, k níž se upínáme a kterou potřebujeme. Stesk je zdravým pocitem, stesk po vlastních kořenech, protože národ bez kořenů je ztracený a osoba bez kořenů nemocná. Z nich se čerpá síla jít dál, nést ovoce, vzkvétat. Jak napsal argentinský básník Francisco Luis Bernárdez, „por lo que el árbol tiene de florido vive de lo que tiene sepultado“. Vše, co na stromě rozkvétá, žije z toho, co leží pod zemí.

Včerejší nápisy, znaky, obrázky odkazují na dnešek, na jiné přístavy, jiná moře.

Moji předci měli větší štěstí. Přijeli do Buenos Aires na pozvání dědečkových bratrů, kteří dorazili do Argentiny v roce 1922 a již si stačili vybudovat dobrou suerte. Začínali jako dělníci, asfaltovali cesty vedoucí od říčního přístavu do vnitrozemí. Zanedlouho založili firmu provádějící dlaždičské a asfaltérské práce a dařilo se jim. Po registraci prarodiče nezůstali v Hotelu de Inmigrantes a pokračovali do oblasti Entre Ríos, do Paraná, kde je netrpělivě očekávali moji prastrýcové. Bydleli ve čtyřpatrovém domě, Palazzo Bergoglio, který si sami postavili. První ve městě, který měl výtah. Každý z bratrů mohl obývat jedno ze čtyř poschodí: Giovanni Lorenzo, Eugenio, Ernesto a nyní i můj dědeček Giovanni Angelo. V Piemontu zůstali jen dva dědečkovi sourozenci: prvorozený Carlo a Luisa, jediná sestra, provdaná Martinengová. V rámci možností se rodina opět shledala a především kvůli tomu se moji prarodiče odhodlali k odjezdu.

Můj otec, mladý účetní, začal pracovat jako jednatel firmy. Ne však nadlouho. Velká hospodářská krize z roku 1929 už roztáčela svá kola. Mezitím ředitel firmy, jeden z mých prastrýců Giovanni (Juan) Lorenzo, onemocněl leukémií a lymfosarkomem a zemřel. Zůstala po něm vdova Elisa a tři děti. Stisk recese a osobního zármutku celou rodinu zdrtil a stal se jí osudným. V roce 1932 byli nuceni vše prodat: strojní vybavení, firmu, dům, dokonce i kapli na hřbitově. Nic jim nezbylo a propadli se do chudoby. Jednu kapsu prázdnou a druhou vysypanou, jak se říká.

Museli opět začít od nuly, a tak se do toho dali. Se stejnou houževnatostí jako poprvé.

Pochopitelně dědeček, otec i babička, která čelila žhavému slunci zabalená do vlněného kabátu, nic z toho nemohli tušit, když onoho horkého únorového rána poprvé stanuli na argentinské půdě.

Stejně jako to netušily tisíce, miliony žen a mužů, kteří je na této cestě předešli a následovali. Řemeslníci, dřevorubci, stavební dělníci, horníci, ošetřovatelé, kováři, truhláři, obuvníci, krejčí, pekaři, mechanici, sklenáři, malíři, kuchaři, sloužící, zmrzlináři, kadeřníci, zedničtí mistři, kameníci, obchodníci, účetní a nekonečný počet rolníků a zemědělských dělníků. Nesli si s sebou bídu, tragédie, rány pramenící z jejich postavení, ale i sílu, odvahu, vytrvalost, víru. A nespočet talentů, které v podobenství s Matoušovým evangeliem čekaly na příležitost, aby mohly vydat své ovoce. Když ji tato trochu ošuntělá parta skutečně dostala, vybudovala velkou část opačné strany světa. Svobodní a tvrdohlaví lidé („rassa nostrana libera e testarda“), jako v krásné a dojemné básni Nina Costy – jednoho z největších piemontských básníků té doby, který později zemřel na selhání srdce způsobené žalem nad zabitím syna, devatenáctiletého partyzána. Babička Rosa mě ji naučila nazpaměť v nářečí. „Argentinské pláně, plavé pšenicí… neucítíte nikdy záchvěv monferratského vzduchu či refrén písně z hor?“ zní verše věnované Piemonťanům pracujícím mimo Itálii. Občas se ti muži a ženy vrátili zpět, „a uspořené peníze jim vynesou domek či kousek půdy, pak vychovávají své dcery…“ Jindy je „horečka či pracovní úraz uvězní v prostém hrobě“, ztraceném na hřbitově v cizině. „Un camp-sant foresté.“

I proto jsem o tolik let později při první papežské cestě mimo Vatikán cítil, že musím navštívit Lampedusu, miniaturní ostrov ve Středozemním moři, který se stal majákem naděje a solidarity i symbolem rozporů a tragédií migrace a námořním hřbitovem mnohých, příliš mnohých utonulých. Když jsem se pár týdnů předtím dozvěděl o dalším z nekonečné řady ztroskotání, v myšlenkách jsem se k němu stále vracel, bylo to jako trn v srdci, který způsobuje utrpení. Nešlo o plánovanou cestu, ale musel jsem tam jet. I já se narodil v rodině migrantů, můj otec, dědeček i babička jako tolik Italů odjeli do Argentiny a zakusili osud lidí, kteří přišli o vše. I já mohl patřit k dnešním odepsaným  – až se mi hlavou stále honí otázka: Proč oni a já ne?

Musel jsem navštívit Lampedusu, abych se pomodlil, dal najevo svou blízkost, vyjádřil vděk a podporu dobrovolníkům a obyvatelům malé komunity, která dokázala nabídnout příklady konkrétní solidarity. A především, abych probudil naše svědomí a připomněl nám naši odpovědnost.

Součástí španělské literatury je hra Lope de Vegy, která vypráví o tom, jak se obyvatelé města Fuente Ovejuna zbavili guvernéra, protože to byl tyran. Udělali to tak, aby nikdo nevěděl, kdo vykonal popravu. Když se královský sudí táže: „Kdo zabil guvernéra?“, všichni jen opakují: „Fuente Ovejuna, pane.“ Všichni a nikdo.

I dnes se tato otázka přímo vnucuje: Kdo je za tu krev odpovědný? Nikdo! Všichni odpovídáme následovně: Já ne, já s tím nemám nic společného, to jiní, já určitě ne.

Tváří v tvář globalizaci lhostejnosti, která z nás všech dělá „nejmenované“ jako postavu z Manzoniho románu Snoubenci, odpovědné bez jména a tváře, zapomínající na vlastní dějiny a osud. Tváří v tvář strachu, z něhož málem šílíme, se stále vrací otázka, kterou Bůh položil Kainovi: „Kde je tvůj bratr (…)? Hlas krve tvého bratra volá ke mně“ (Gn 4,9–10).

2.

Příliš jsem pobýval u těch,
kteří nenávidí pokoj

Emigrace a válka jsou dvě strany stejné mince. Jak bylo trefně napsáno, největší továrnou na migranty je válka. Tak či onak, neboť i klimatické změny a chudoba jsou do značné míry chorobným plodem tupé války, kterou lidé vyhlásili spravedlivějšímu rozdělení zdrojů, přírodě, samotné planetě.

Dnešní svět se nám každým dnem jeví jako víc elitářský a krutější k vyloučeným a vytěsněným. Rozvojové země jsou nadále ochuzovány o své nejlepší přírodní a lidské zdroje ve prospěch několika privilegovaných trhů.

Zatímco autentický rozvoj je inkluzivní, plodný, zaměřený na budoucnost a příští generace, při falešném exkluzivním rozvoji bohatí bohatnou a chudí chudnou, vždy a všude. A chudým se nic nepromíjí, dokonce ani jejich chudoba. Nemohou si dovolit být bojácní či zdeptaní, jsou vnímáni jako nebezpeční či neschopní, není jim umožněno vidět světlo na konci tunelu své bídy. Dospělo to až k plánování a realizaci nepřátelské architektury, abychom se zbavili jejich přítomnosti, nemuseli se na ně na ulicích dívat.

Lze stavět zdi a zavírat vchody s iluzí, že se cítíme v bezpečí na úkor těch, kteří zůstanou mimo. Ale neplatí to navěky. „Den Hospodinův“, jak líčí proroci (Am 5,18; Iz 2–5; Jl 1–3), zničí překážky vytvořené mezi zeměmi a aroganci nemnohých nahradí solidaritou mnohých. Stav vyloučení, který sužuje miliony lidí, už nemůže trvat dlouho. Jejich křik sílí a objímá celou planetu. Jak napsal don Primo Mazzolari, jeden z největších italských farářů, prorocký, zářivý, „nepohodlný“ představitel neklerikálního kléru: „Chudí jsou trvalým protestem proti našim nespravedlnostem, jsou jako prachárna. Když ji podpálíš, svět vyletí do povětří.“

Nelze se vyhnout neodkladnému volání, které slovo Boží svěřuje chudým. Ať se pohled obrátí kamkoliv, kompas Písma svatého ukazuje, kolik lidí postrádá nezbytné prostředky k životu, utlačovaní, zoufalci na dně, sirotci, vdovy, cizinci, migranti. Ježíš se nebál s tímto nekonečným zástupem ztotožnit. „Cokoli jste udělali pro jednoho z těchto mých nejposlednějších bratří, pro mne jste udělali“ (Mt 25,40). Ne pro nejpodobnější, ne pro mou skupinu, nýbrž pro ty nejbědnější, hladové, žíznivé, nahé. Utíkat před tímto ztotožněním znamená rozmělnit zjevení, falšovat evangelium, dělat z něj folklór a exhibici, nikoliv přítomnost. Pro křesťany neexistuje žádné „nejdříve“, kromě „nejdříve ti poslední“. „Poslední“, kteří každý den vzývají Pána a prosí ho, aby je zbavil běd, jež je sužují. Poslední z existenciálních periferií našich měst. Poslední, oklamaní a ponechaní osudu v poušti, poslední, zneužívaní, mučení a znásilňovaní v detenčních táborech, poslední, kteří čelí vlnám nemilosrdného moře.

Současné válečné konflikty se odehrávají v několika oblastech světa, ovšem zbraně, jimiž se v nich bojuje, se vyrábějí na zcela jiných místech, stejných, jaká odmítají a zavrhují uprchlíky, které ty zbraně a konflikty zrodily.

Co je to válka, jsem se jako malý naučil od dědečka Giovanniho. Jako první mi vyprávěl její bolestivé příběhy. Za války děda sloužil na Piavě.

Dvacetiletý, metr šedesát šest vysoký brunet s kudrnatými vlasy a hnědýma očima byl při odvodu v červnu roku 1904 shledán „nezpůsobilým“ pro „plicní nedostatečnost“. Byl zproštěn tříleté vojenské služby a vrátil se domů, do Portacomara. O dva roky později, na počátku roku 1906, odešel do Turína, kde nejdříve pracoval jako děvče pro všechno v obchodě s látkami strýce Carla, který jako jeden z prvních zakotvil v krajském městě. Pak si našel místo v kavárně. Jako „likérník“, tak se tomu tehdy říkalo. Jeho příběh se nevyhnutelně prolíná s osudy řady dalších mladých lidí té doby, kteří v souvislosti se vznikem prvních velkých průmyslových center a odlivem obyvatel z venkova hledali ve městech vysvobození a vykoupení ve snaze uniknout přítomnosti plné odříkání a běd.

Každý migrant má v srdci vyryté jisté místo a pro Bergogliovy jím vždy byla usedlost v Portacomaro, obklopená strmými svahy a háji ořešáků. I proto jsem se v únoru 2001, jen pár hodin předtím, než mě papež Jan Pavel II. jmenoval kardinálem Buenos Aires, ještě jednou vydal nahoru po silnici do Bricco Marmorito. Viděl jsem kopečky, vinice, velký dům. Ponořil jsem ruce do půdy a nabral jí hrst. Tady se narodil můj dědeček, tady zemřel jeho otec Francesco, tady tkví naše kořeny.

Do Portacomara jsem se vrátil i jako papež, na devadesátiny sestřenky Carly. S ní a bratrancem Elliou jsme u ní doma jedli agnolotti a popíjeli grignolino, zdejší víno. Občas jim zavolám, mluvíme nářečím piemontèis, jazykem, který jsem se naučil jako první. Někdy Ellia zrovna hraje bocce, a to si popovídám tak trochu se všemi. Pro ně jsem zůstal Giorgiem.

A právě ve městě Giovanni poznal Rosu, mou babičku. Rosa Margherita Vassallová byla stejně stará a také pocházela z venkova. Narodila se pod poutním místem v Todoccu, v Piana Crixia v provincii Savona, na hranici mezi Ligurií a Piemontem. Do Turína se dostala jako malá. Pocházela z početné rodiny, osmá z devíti dětí, a rodiče ji svěřili tetě z matčiny strany Rose, která dělala vrátnou v činžovním domě v centru, a jejímu manželu Giuseppemu, obuvníkovi. Pro mé praprarodiče, maminku Angelu a tatínka Piera, to nebylo snadné rozhodnutí. Dlouho o tom přemýšleli a probírali to i s farářem a učitelkou. Nakonec na radu všech souhlasili s dceřiným odjezdem.

Bystrá, zvídavá, inteligentní holčička, která se přes veškeré životní nesnáze zdá tak nadaná pro učení, má dostat možnost vychodit alespoň obecnou školu, a tím si zajistit lepší budoucnost. V osmi letech čekala na Rosu cesta dlouhá přes sto čtyřicet kilometrů. Nechala za sebou rodnou vesnici a ocitla se ve velkém městě, kde se ulice a náměstí zdály obrovské, domy se tísnily jeden vedle druhého a světlo lamp jako by nikdy nezhasínalo díky vynálezu, který dorazil z Paříže. Zázrak jménem elektřina poháněl i tramvaje, takže už je nemuseli tahat koně. Strýc s tetou neměli děti, oběma bylo přes padesát a holčičku přijali s radostí, jako by byla jejich dcera. Mou babičku vždy pojilo s tetou Rosou silné pouto, stejně jako s rodiči a sourozenci, a i na druhém konci světa se všemi udržovala vztahy, posílala dopisy, zprávy, fotografie.

Když se s ní děda v Turíně na začátku století seznámil, byla to drobná dívka se světle hnědými vlasy a očima velkýma jako její kuráž. Živila se jako švadlena.

Zamilovali se do sebe a 20. srpna 1907 se vzali v kostele svaté Terezy. Nastěhovali se do bytu kousek od něj, a když se jim 2. dubna 1908 narodil prvorozený syn Mario Giuseppe Francesco, můj otec, nechali ho tam pokřtít.

Chtěl jsem se zastavit a pomodlit v té malé barokní perle, tak důležité pro mé prarodiče a otce, když jsem v červnu 2015 přijel do Turína na pastorační návštěvu při příležitosti vystavení Turínského plátna. Políbit křtitelnici bylo tak trochu jako vrátit se domů.

Dědeček Giovanni měl nyní manželku a malé dítě.

Společně s babičkou čelil s odvahou mnoha strastem. To ho však neochránilo před světovým konfliktem, který vypukl v následujícím desetiletí. Válečná bestie si žádala stále více masa, a tak byli povoláni i všichni záložáci. Bylo mu tehdy třicet.

Transport vyjíždí z Turína

a v Miláně nezastaví.

Míří přímo na Piavu,

hřbitov naděje a mládí.

Dědeček dostal číslo 15 543. U odvodu ho lékař popsal jako mladého muže s kulatou sanicí (jako mám já) a tenkým nosem, povoláním „kavárník“. Tentokrát byl uznán jako „schopen bez vady“. Začátkem července 1916 ho přidělili k 78. pěšímu pluku, posádkou v Casale Monferrato. Odtud ho v listopadu poslali do první linie na Piavě a Soči, na hranice mezi Itálií a dnešním Slovinskem, severně od Gorizie do oblasti Monte Sabatino. Na téže hoře don Mazzolari nedávno ztratil svého jediného bratra, sloužícího v 28. dělostřeleckém pluku.

Ve víru stále prudších střetů strávil dědeček v zákopech mnoho měsíců.

Z jeho vyprávění jsem se naučil tolik věcí. Dokonce i jízlivé písničky proti vysokým armádním šaržím i proti králi a královně.

Generál Cadorna královně psal:

„Chceš vidět Terst? Pohled bych poslal.“

Bom, bom, bom, hřímá kanón.

Generál Cadorna bifteky jídá,

ubohým vojákům suché kaštany dá.

Generál Cadorna žere, chlastá a spí,

a chudák voják jde do války, už se nevrátí.

Generál Cadorna dělá povozníka,

Viktora Emanuela má za oslíka.

Bom, bom, bom, hřímá kanón.

Občas se stalo, jako v případě svobodníka na dovolené, mladého zedníka z předhůří Alp, že za zpěv podobných písniček skončil provinilec před vojenským soudem, s obviněním z poraženectví a porušení subordinace na krku, a dostal šest let v armádním vězení.

Dědeček mi vyprávěl o hrůze, bolesti, strachu a absurdní, odcizující zbytečnosti války. I o epizodách sbratření s nepřátelskými oddíly, pěchotou složenou na obou stranách z rolníků, dělníků, zaměstnanců, prostých lidí, kteří si vyměňovali pár replik jazykem gest a mimiky či několika slovy, která ze sebe dokázali v řeči protivníka vydolovat. Nebo špetku tabáku, skývu chleba, bezcennou drobnost. Jak to šlo, vymýšleli krátké pauzy, aby si ulehčili útrapy a bezútěšnost života v zákopech. Vždy samozřejmě pokoutně, ve velkém utajení, jelikož velitelé dokázali reagovat na projevy lidskosti extrémním násilím, včetně zastřelení. V několika případech to vyvrcholilo palbou dělostřelectva do vlastních řad, do vlastních zákopů, aby se zabránilo kontaktům mezi vojáky. Jak plynuly měsíce a roky, postupně stále lépe chápali, že nepřátelé, které vidí zblízka, jimž se dívají do očí, se vůbec nepodobají deformovaným nestvůrám popisovaným válečnou propagandou. Byli to stejní ubožáci, se stejně unaveným, vyděšeným pohledem, brodící se stejným blátem a zažívající stejné útrapy. „S totožnou náladou jako ty, jen stejnokroj má jinou barvu,“ jak zpívá italský písničkář.

Co po sobě zanechává válka? Především hrůzné účty. Na konci jen v dědečkově 78. pluku bylo celkem 882 mrtvých, 1 573 nezvěstných a 3 846 raněných. Spolubojovníci, kamarádi, přátelé.

„Zdálo se, že se velení zbláznilo,“ napsal ve svých pamětech další piemontský pěšák, poručík poslaný do první linie na Soči s 68. plukem. „Kupředu! Nejde to? Nevadí! Kupředu zas a znovu! Jak v alkoholovém opojení. Ti, kteří vydávali rozkazy, je posílali zdaleka a pohled dalekohledem na postupující pěchotu musel být strhující. Generálové s námi nebyli, kdepak, ostnatý drát nikdy neviděli, leda z bezpečné vzdálenosti.“

„Munice, která nikdy nechybí, jsou muži,“ poznamenal ostatně s cynickou brutalitou náčelník generálního štábu Cadorna. Jiný vysoký důstojník dramaticky referoval vládě: „V bojích na Soči umírají přívaly lidí.“

Celosvětový konflikt měl miliony, miliony obětí. Polovina odvedených vojáků byla zabita, vážně zraněná nebo nezvěstná. Podle nejstřízlivějších odhadů přišlo dohromady o život nejméně patnáct milionů lidí, vojáků i civilistů. To číslo naroste téměř čtyřnásobně, připočítají-li se následky španělské chřipky, epidemie, která se prolnula s válkou v tragickém tanci, jak se v ozbrojených konfliktech velmi často stává i dnes.

Nakonec šlo o ukrutný, „zbytečný masakr“, jak zdůraznil papež Benedikt XV. ve svém prohlášení čelným představitelům válčících národů. Sebevražda kontinentu, uvedl.

Dědeček vyvázl. Poté co ho převeleli k 9. pluku alpských myslivců z Asti, opustil bojiště. V prosinci 1918 byl poslán trvale do výslužby, a tudíž propuštěn s osvědčením o „dobrém chování“ a nárokem na vyplacení dvou set lir. Zhruba dnešních tři sta eur, odměna za to, že nepadl. Po třech letech se konečně shledal s rodinou. Příliš dlouho přebýval „u těch, kteří nenávidí pokoj“ (Žl 120,6). Jako mnoho dalších italských a jiných evropských dědečků se vrátil do života dvakrát, nejdřív jako přeživší a navrátilec, později jako svědek, ku prospěchu dětí a vnoučat.

Co dalšího po sobě zanechává válka? Bezpráví, které se vrší na bezpráví. V mysli mi zní slova, která don Lorenzo Milani, kněz a učitel, velký revoluční vychovatel, napsal se svými chlapci v roce 1965. „Vzali jsme naše knihy, prošli sto let italské historie a hledali ,spravedlivou válku´. Není naše vina, že jsme ji nenalezli (…) Když jsme chodili do školy my, tak naši učitelé, Bůh jim odpusť, nás hanebně oklamali. Někteří ubožáci tomu skutečně věřili, oklamali nás, protože sami byli předtím oklamáni. Jiní věděli, že nás klamou, ale měli strach. Většina možná jen byla povrchní. Podle jejich slov byly všechny války ,v zájmu vlasti´. Naši učitelé nám zapomněli objasnit jednu zřejmou věc, že totiž armády pochodují podle rozkazů vládnoucí třídy (…) Nemohu neupozornit své chlapce, že jejich nešťastní otcové ve válce trpěli a rozsévali utrpení, aby hájili zájmy úzké třídy (do níž nepatřili!), nikoliv zájmy Vlasti (…) Leckdo mě obviňuje, že nemám padlé dost v úctě. Mýlí se. Mám úctu k těm nebohým obětem. Právě proto by mi připadalo urážlivé, kdybych velebil ty, kteří je poslali na smrt a sami se zachránili (…) Ostatně kvůli úctě k mrtvým nemůžu zapomenout na své živé děti. Nechci, aby je čekal stejně tragický konec. Jestli jednoho dne dokážou obětovat svůj život, budu na ně hrdý, ale nechť je to pro věc Boží a chudých, nikoliv pro pana Savoiu či Kruppa.“

Co ještě po sobě zanechává válka? Obyčejně zárodky nového konfliktu, dalšího násilí, dalších chyb a hrůz. Řada historiků poukazuje na to, že i nacistický režim a vypjatý nacionalismus v různých koutech Evropy byly do jisté míry plodem předchozího konfliktu. Ani dnes závody ve zbrojení, rozšiřování sfér vlivu, agresivní, násilná politika nikdy nevedou ke stabilitě. Nikdy. Neexistuje chytrá válka. Válka nepřináší nic jiného než bídu, zbraně nic jiného než smrt. Válka je hloupá. Lidé to téměř vždy chápou, lidé nejsou hloupí. Jak napsal Albert Einstein: „Smýšlím o lidstvu přece jen dobře a věřím tedy, že tato příšera by už dávno zmizela, kdyby zdravý smysl národů nebyl soustavně otravován (…) lidmi zabývajícími se obchodem a politikou.“

V Giovannim Angelu Bergogliovi, synu Francesca Giuseppeho a Marie Brugnanové, narozenému 13. srpna 1884 v Bricco Marmorito, části obce Portacomaro Stazione, mém dědovi, válka, ta ukončená i ta hrozící, zanechala silné protimonarchistické cítění, které ho neopustilo po zbytek života.

„To není správné! Není správné, že lid musí vydržovat tu sebranku líných povalečů a na vlastní kůži platit za jejich privilegia a viny! Ať jdou makat!“ říkal. Pamatuji si, jakou měl radost, když v červnu 1946 dorazila zpráva o referendu, kdy poprvé mohly v Itálii k volebním urnám i ženy. Monarchistická fronta v něm utrpěla porážku a následně došlo k vyhlášení Italské republiky. Jen princezny Mafaldy, které komunita přeživších a exulantů sarkasticky říkala Malfait (Nepovedená), se jeho hluboký odpor vůči dynastii Savojských netýkal. Jí ne, příliš trpěla, tvrdil, zaplatila za všechny.

Po dědečkově emigraci na druhý konec světa jeho matka Maria, moje prababička, dvakrát absolvovala dlouhou plavbu přes oceán, aby tam navštívila své čtyři syny. Byla moc hodná. Narozená v roce 1862 v San Martino Alfieri, pár kilometrů od Asti, zemřela při druhém pobytu v Argentině na začátku 30. let. V provincii Santa Fe, protože právě tam její synové asfaltovali část Ruty, státní silnice, a tam ji i pohřbili.

Léta jsem měl pocit, že cosi chybí, protože v rodině mi vždy vštěpovali úctu k mrtvým. Pět let po pohřbu museli ostatky prababičky Marie exhumovat a uložit do menší rakve. Pamatuji si, s jakou láskou a pietou se má matka těchto úkolů zhostila, dokonce očistila kosti lihem. Prostě jsem cítil, že prababička chybí. Dokud se mi před zhruba dvaceti lety nepodařilo objevit místo, kde byla pohřbena, a přesunout ji do rodinné hrobky k synům a ostatním příbuzným. Dnes odpočívá společně s rodinou svého syna Eugenia na anglickém hřbitově José C. Paz. Její syn Giovanni, můj dědeček, našel místo posledního odpočinku na hřbitově Jardín de Paz. Zemřel v osmdesáti letech, když jsem učil v Santa Fe, 30. října 1964 v italské nemocnici na rakovinu žlučovodů.

O první světové válce jsem se dozvěděl od dědečka a druhou jsem poznal díky četným migrantům, kteří dorazili do Buenos Aires při útěku před novými jatky či po jejich skončení. Bylo jich tolik… Miliony. Italové, Němci, Poláci… Mnoho Poláků začalo pracovat jako dělníci v továrně, kde našel práci i můj otec. Z vyprávění těchto mužů a žen jsme my děti pochopily, k čemu došlo, poznaly jsme bombardování, pronásledování, deportace, koncentrační tábory a vězení, porozuměly jsme, jaký byl ten nový, strašný konflikt. Proto vím, jak moc je důležité, aby mladí znali následky dvou světových válek z minulého století. Vzpomínky pamětníků jsou poklad, bolestivý, ovšem velmi užitečný pro formování svědomí.

Poklad, který dokonce přispěl k rozvoji italského i evropského umění.

Rodiče nás brali do kina na všechny tehdejší filmy: Rosselliniho, De Sicy, Viscontiho, velikánů neorealismu. Tehdy se promítaly tři filmy za sebou. Jeden hlavní a dva vedlejší. Z domova jsme si nosili svačinu a strávili jsme v kině půl dne. Jsem přesvědčený, že poválečné italské neorealistické filmy jsou velikou školou humanismu. Děti se na nás dívají, jímž De Sica toto období zahájil, by se i dnes měl promítat při předmanželských kurzech a já se o něm zmiňuji, když oddávám. A některé scény z filmu Řím, otevřené město se mi nesmazatelně vryly do paměti. Anna Magnaniová a Aldo Fabrizi byli našimi učiteli. I boje, naděje, moudrosti. Často cituji větu, kterou Anna Magnaniová ráda opakovala při natáčení maskérovi: „Nech mi všechny vrásky, o žádnou mě nesmíš ochudit. Trvalo mi celý život, než jsem je nahromadila.“ Dokázala být i moudrá, Nannarella.

A potom Fellini. Felliniho mého mládí, toho až do filmu Sladký život, jsem velmi miloval. A se Silnicí, kterou jsem viděl v osmnácti, se dokonce ztotožňuji.

V klíčové scéně Blázen, mladý akrobat, který patrně představuje postavu s nejvíce františkánskými rysy, říká vyjevené trumpetistce Gelsomině v podání Giulietty Masinové:

„Nebudeš tomu věřit, ale vše na tomto světě k něčemu slouží. No, vezmi například tenhle kámen…“

„Který?“

„Tenhle… Jakýkoliv… I ten k něčemu slouží, i tenhle kamínek.“

„A k čemu slouží?“

„Slouží… Copak já vím? Kdybych to věděl, víš, kdo bych byl?“

„Kdo?“

„Pánbůh Všemohoucí. Ten ví všechno, kdy se narodíš, kdy zemřeš. Nevím, k čemu tenhle kámen slouží, ale k něčemu sloužit musí. Protože jestli je zbytečný, pak je zbytečné všechno, i hvězdy. I ty, i ty sloužíš k něčemu, s tou svou střapatou hlavou.“

V té scéně je svatý František. Je v ní kámen. My oblázky na zemi a „kámen, který stavitelé odvrhli, stal se kvádrem nárožním“ (Mt 21,42). Co dává smysl všemu, i tomu, čemu nerozumíme. Je v tom hledání a nalézání Boha ve všech věcech, řečeno slovy spirituality svatého Ignáce.

Je mi známo, že tehdy se Felliniho filmy, především Sladký život, v jistých kruzích, i klerikálních, staly předmětem útoku. Ovšem každá doba má své pámbíčkáře, které třeba zarazí vnadná dívka koupající se ve Fontáně di Trevi.

A pak je tu podstata, kamenná, pevná podstata, která se noří do hloubky, typická pro skutečné umění.

Pier Paolo Pasolini řekl, že se ten film odvážil proniknout do „vztahu mezi hříchem a nevinností“ a že jde o vysoký, absolutní produkt současného katolicismu. Otec jezuita Nazarino Taddei mluvil o „velké křesťanské spiritualitě“. A jiný jezuita, otec Virgilio Fantuzzi, přítel režiséra, napsal, že „každé Felliniho dílo uvádí do pohybu tajuplný dech skrytého Boha“.

Ať tak, či onak měli pravdu všichni tři. Jeho filmy jsou především poklady, z nichž lze čerpat. Jsou pedagogikou pro dnešek.

I argentinská kinematografie té doby – mám na mysli Los isleros Lucase Demareho – byla hluboce lidská, nedílná součást kultury rodiny a východisko pro morální úvahy při každodenních rozhovorech s námi mladými. Byly to dobré filmy, ty argentinské, té nejvyšší úrovně.

Je důležité, aby prarodiče, otcové a matky mohli předat mládeži své vzpomínky a kořeny. Proto, aby neulpěla ve vzduchoprázdnu či neopakovala stejné chyby. Například aby věděla, jak se rodí a sílí pokřivený populismus, suverénismus, který se opevňuje a izoluje. Stačí pomyslet na celoněmecké volby v letech 1932 a 1933 a Adolfa Hitlera, bývalého pěšáka, posedlého porážkou v první světové válce a „čistotou krve“, slibujícího, že po vládě, která selhala, zajistí rozvoj Německa. Ano, ať mladí vědí, jak začíná populismus. A jak může skončit. Sliby založené na strachu, především strachu z jiných, jsou obvyklou mantrou populismu a začátkem diktatur a válek. Neboť pro jiného jsi jiný ty.

Slova dědečka Giovanniho mi zněla v uších a v srdci, když jsem v září 2014 stoupal k památníku padlých v Redipuglii v provincii Gorizia, nekonečnému hřbitovu z Velké války, kde odpočívají ostatky sta tisíce italských vojáků, z toho šedesáti tisíc neznámých. Byli zbaveni úplně všeho, dokonce i jména, možnosti, aby je příbuzní, rodiče, oplakávali na jejich hrobě. Krátce předtím jsem byl ve Foglianu, kde je pohřbeno patnáct tisíc „nepřátelských“ vojáků pěti různých národností, jen z nepatrné části identifikovaných.

Před chvílí jsem pozoroval trýznivou krásu okolní krajiny, muže a ženy, jak pracují a starají se o své rodiny, děti, jak si hrají, starce, jak sní… a teď jsem kráčel mezi tisíci a tisíci stejnými hroby. Náhrobky mladých mužů. A když jsem na tom místě sloužil mši společně s biskupy a stovkami duchovních, kteří přijeli ze všech zemí bojujících v konfliktu 1914–1918, napadlo mě jediné: válka je šílenství. Měl jsem před očima její názorný projev, brutální důkaz. Zatímco Bůh pokračuje ve svém tvoření a všechny nás povolává k podílení se na jeho díle, válka všechno ničí. Dokonce i to, co Bůh stvořil nejkrásnější: lidské bytosti. Obrací vše vzhůru nohama, i vztahy mezi bratry. Válka je šílenství a jejím šíleným plánem rozvoje je destrukce. Nad vchodem na hřbitov se vznášelo jízlivé heslo každé války: A co je mi do toho? Podobně odpověděl Kain Bohu. „Copak jsem já strážcem svého bratra?“ (Gn 4,9). Ta odpověď nehledí do tváře nikomu: starcům, dětem, matkám, otcům…

Tehdy v Redipuglii jsem plakal. Totéž se mi přihodilo v roce 2017 v Anziu, když jsem na americkém hřbitově v Nettunu sloužil mši za všechny zemřelé ze všech válek a procházel mezi nekonečnými řadami bílých křížů. Naprosto stejných jako ty, které se budou připomínat o dva roky později u příležitosti 75. výročí vylodění v Normandii. Tisíce vojáků padly během jediného dne v boji s nacistickým barbarstvím a ještě vyšší byl počet civilních obětí. Připomenutí se dočká i deset tisíc vojáků, kteří bojovali na německé straně a položili život poslušni režimu poháněnému vražednou ideologií. I všichni ti, kteří odpočívají pod těmito náhrobky, měli své plány, své sny, schopnosti, které mohly vzkvétat a přinášet plody, ale lidstvo jim prostě řeklo: „A co je mi do toho?“

Je třeba jakýmkoliv způsobem usilovat o ukončení závodů ve zbrojení a znepokojivého šíření zbraní, jak mezi jednotlivci, tak na úrovni států, ve válečných konfliktech i v našich městech. Především v ekonomicky rozvinutých zemích při hledání pomíjivého souhlasu či klamného pocitu bezpečí. Představa boje se zlem pomocí zla vede nevyhnutelně k tomu nejhoršímu. Političtí vůdci, kteří prosazují tuto mentalitu, neumí vést dialog ani vyměňovat si názory a chápou svou úlohu nikoliv s pokorou toho, kdo byl povolán, aby vytvářel základy pro soužití, nýbrž s arogancí, nemohou vést svůj lid k míru, spravedlnosti a prosperitě. V zásadě ho ženou do propasti, do zkázy.

Jen ten, kdo buduje mosty, může jít dál, stavitelé zdí zůstanou uvězněni mezi zdmi, které sami vztyčili. Jako první v nich uvízne jejich srdce.