Přeložila Marcela Nejedlá

DAYDREAM

Copyright © 2024. DAYDREAM by Hannah Grace

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2025

ISBN 978-80-249-5680-0

Pro nejstarší dcery v mém životě:

vidím vás,

vážím si vás

a především vás miluju za to, kým jste,

a ne za to, co pro všechny děláte.

Playlist

ART | TYLA  2:29

DAYDREAMIN’ | ARIANA GRANDE  3:31

HOSTAGE | BILLIE EILISH  3:49

LET ME GO | GIVĒON  2:57

WHAT MAKES YOU BEAUTIFUL | ONE DIRECTION  3:20

END OF AN ERA | DUA LIPA  3:16

MARJORIE | TAYLOR SWIFT  4:18

VALENTINE | LAUFEY  2:49

NEVER KNOCK | KEVIN GARRETT  4:36

WE CAN’T BE FRIENDS (WAIT FOR YOUR LOVE) | ARIANA GRANDE  3:49

GIRL I’VE ALWAYS BEEN | OLIVIA RODRIGO  2:01

DON’T | BRYSON TILLER  3:18

WANNABE | SPICE GIRLS  2:53

KARMA | TAYLOR SWIFT  3:25

LITTLE THOUGHTS | PRIYANA  1:12

I MISS YOU | BEYONCÉ  2:59

HOW DOES IT MAKE YOU FEEL | VICTORIA MONÉT  3:36

TEENAGE DREAM | KATY PERRY  3:48

POV | ARIANA GRANDE  3:22

DANDELIONS | RUTH B.  3:54

„Ale kniha je jen portrét srdce –

každá stránka je puls.“

- Emily Dickinsonová

Dopis od Hannah

Nejdražší čtenáři,

vím, že už se nemůžete dočkat, ale než se ponoříte do milostného příběhu Henryho a Halle, chci vám připravit půdu. Říkala jsem, že to bude „krátká poznámka“, ale jak tu tak sedím a vymýšlím, co chci sdělit, už vím, že to tak nebude, takže se připoutejte.

Od chvíle, kdy jsem vydala knihu Na ledě, jsem dostala spoustu vzkazů s dotazem, zda Henry dostane diagnózu, která by vysvětlila rysy, jež jsem vždy nazývala „neurodivergentní kód“. Stručná odpověď zní: ne, nedostane.

Někteří z vás si možná říkají: Hmm, fajn? Bezva? To jsem si mohl knihu prostě přečíst, abych to zjistil... Ale vím, že mnozí z vás cítí, že jsou stejní jako Henry, nebo mohou být na své vlastní cestě, a vědět o tom předem pro vás může být důležité.

Vždycky jsem říkala, že nebudu psát dějovou linku s diagnózou, takže pro ty, kteří mě už nějakou dobu sledují, by to neměl být šok. Důvodů, proč tomu tak je, existuje mnoho, ale kromě skutečných překážek, s nimiž se Henry může setkat ve zdravotnickém systému, je hlavním důvodem to, že lidé žijí každý den naplněný život bez vysvětlení, proč se cítí jinak.

Nikdo, ničí přání a ničí potřeby nejsou méně platné jen proto, že nemají lékařskou diagnózu. Henry a jeho činy vždy volně vycházely z mých vlastních a trvalo třicet let, než u mě bylo rozpoznáno AuDHD, něco, co jsem neměla, když jsem Henryho začala psát. Když mi bylo dvacet jako jemu, byla jsem frustrovaná a naštvaná, protože jsem měla pocit, že můj mozek prostě nefunguje správně a dusím se, a nikoho nenapadlo, že by to mohlo být něco víc než úzkost a deprese, které mi byly diagnostikovány.

Říkám velmi upřímně, že se mi tato kniha psala těžko. Chtěla jsem ji napsat co nejsprávněji nejen pro vás, ale především pro Henryho.

Do každé postavy, kterou vytvořím, vkládám kousek sebe: Anastasiina úzkost, Nateovo sebeobětování, Aurořina potřeba být chtěná, Halleina osamělost a Russovy vnitřní jizvy kvůli otcově závislosti na hazardu. Strávila jsem spoustu času starostmi o to, aby lidé pochopili Henryho pro jeho části – části mě –, kdy se uzavírá do sebe nebo potřebuje být sám. Ta část mě, která se vyčerpává zrcadlením lidí kolem sebe a nasává jejich vlastnosti jako houba. Ta moje část, která se tak moc snaží, a přesto dělá věci tolik, tolik špatně.

Ironií je, že tlak, který jsem na sebe vyvíjela, abych vás všechny nezklamala, byla možná ta nejhenryovatější věc, co jsem udělala.

Myslím, že Henry je postava, která se od chvíle, kdy jsem ho stvořila, změnila nejvíc, ale to proto, že jsem se od doby, kdy jsem vám všem dala Natea a Stassie, hodně změnila i já.

Doufám, že při čtení tohoto příběhu uvidíte člověka, který má rád lidi kolem sebe, a když dojde na konflikt, budete se dívat optikou vědomí, že ne všichni uvažují stejně.

Opravdu doufám, že V oblacích stálo za to čekání.

Udělejte si pohodlí, je to dlouhé.

S láskou

xo, Hannah

Kapitola první

HALLE

„MYSLÍM, ŽE BYSME SE MĚLI ROZEJÍT, Halle.“

Willův zachmuřený výraz působil v mé kuchyni směšně. Jsem příliš sentimentální a nostalgická, než abych volánky a květiny, které kdysi vybírala moje babička, vyměnila. Citronově žluté skříňky, kutilský projekt, do kterého se pustila poté, co se doma naučila míchat suché martini s paní Astorovou ze sousedství. Joy, kočka rasy Ragdoll, kterou babička koupila na oslavu mého nastěhování, podřimovala na snídaňovém ostrůvku obklopená háčkovanými rybičkami. Vůně druhé várky croissantů, protože tu první vždycky zkazím.

Bylo to všechno příliš domácí. Příliš ležérní. Příliš normální na to, aby si to zasloužilo jeho upjatost.

Sledoval každý můj pohyb, když jsem si sundávala zástěru This Is Me Baking, kterou mi koupil k narozeninám, jako by čekal, že dojde k nějakému dramatickému výbuchu. Stažené čelisti zvýrazňovaly ostré rysy jeho obličeje, vůbec nevypadal jako ten pohodář, se kterým jsem chodila poslední rok, a už vůbec ne jako můj kamarád víc než deset let. Ne, tenhle Will působil hodně jako muž na hraně.

Pověsila jsem zástěru na háček vedle sporáku a přitáhla si stoličku, abychom si mohli sednout k ostrůvku naproti sobě. Když jsem si opřela tvář o dlaň, nebyla jsem si jistá, jestli ho záměrně zrcadlím, nebo je to důsledek toho, že se známe tak dlouho.

Natáhl se přes pult, vzal mou ruku do své a pevně ji stiskl, aby mě povzbudil. „Řekni něco, Hal. Pořád chci být tvůj kamarád.“

Musím něco říct. To, co mi chybí na zkušenostech, nahradím zdravým rozumem. Byla jsem si celkem jistá, že rozchody jsou o dvousměrné konverzaci. Opětovala jsem stisk jeho ruky, aby to aspoň vypadalo, že s ním komunikuju. „Dobře.“

Takhle jsem si svůj první rozchod nepředstavovala. Nečekala jsem, že budu cítit... nic? Myslela jsem, že budu fyzicky cítit, jak mi puká srdce v hrudi. Že ptáci přestanou zpívat a obloha zešedne, ale i když tu byla prázdnota, kterou jsem si kdysi představovala, nějak to nebylo ono. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli je normální představovat si své první zlomené srdce, ale myslela jsem si, že to moje bude aspoň trochu zajímavé. Ale bohužel v souladu s mým milostným životem jako celkem to bylo nijaké. Nic se netříštilo a nebe bylo stejně modré jako je tady v Los Angeles vždycky.

„Nemusíš se držet zpátky, Hal. Můžeš být upřímná v tom, co právě právě prožíváš.“

Jeho pobídka, abych řekla svůj názor, celou věc skoro zhoršila. Pustila jsem Willovu ruku, přitiskla si dlaně na stehna a zvažovala, jak to nejlíp vyřešit. „Nejsem. Máš pravdu, myslím, že bychom neměli být víc než kamarádi.“

Will dvakrát mrknul. „Souhlasíš? Nejsi naštvaná?“

Měla jsem neodbytný pocit, že chce, abych byla naštvaná. A vlastně jsem ho za to ani nemohla vinit. Taky bych ocenila nějaký projev zuřivosti. Pak bych totiž uvěřila tomu, že jsem schopná se zamilovat.

Protože já jsem se do něj opravdu, ale opravdu chtěla zamilovat.

Nejsem člověk, který bojuje se slovy, ale v tu chvíli byste to na mně nepoznali. Nechtěla jsem Willovi ublížit, a proto bylo tak těžké najít ta správná slova. Upřímně jsem začínala litovat, že jsem nepředstírala emocionální výbuch.

„Ne že bych nebyla rozrušená, jen si nemyslím, že bychom měli věci protahovat, když se nám nedaří. Mám tě ráda, Wille. Nechci zničit naše přátelství ve snaze mít vztah.“ Víc, než už jsme ho zničili, což jsem ale nahlas nedodala.

„Ale ty mě nemiluješ,“ dodal a v jeho tónu byla znát trpkost. „Viď?“

Kdybych se mohla nakopnout, udělala bych to. „Záleží na tom vůbec, když se se mnou právě rozcházíš?“

Jako bych ho kopla. „Záleží mi na tom. Říct, že mě miluješ, a být do mě zamilovaná není totéž. Ale to ty nejsi, že ne? Nikdy jsi nebyla, a proto jsi tak v pohodě.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Opravdu si myslí, že jsem v pohodě? Zná mě vůbec?

Pro všechny kromě nás dvou jsme si byli Will Ellington a já prostě souzeni. Když se moji rodiče rozešli a máma si vzala mého nevlastního otce Paula, přestěhovali jsme se z New Yorku do Arizony kvůli otčímově práci. Ellingtonovi bydleli ve vedlejším domě a naši rodiče se rychle stali nejlepšími přáteli. Ztratila jsem přehled o počtu svátků a dovolených, které jsme za posledních deset let strávili společně, což znamenalo, že jsme s Willem neměli moc na výběr, pokud šlo o společně strávený čas.

Nikdy však mezi námi nebylo napětí. Žádné dohady typu „jsou spolu – nejsou spolu“, žádné letmé doteky nebo kradmé chvilky. Jen Halle a Will, sousedé, kteří byli dobrými přáteli.

Přežili jsme spolu střední školu a já sledovala, jak chodí s každou holkou z naší třídy, aniž bych si kdy pomyslela: „Ale ty přece patříš ke mně.“ Pak před rokem, když jsme byli oba na prázdniny doma z vysoké školy, mě Will pozval na svatbu. Byla jsem si celkem jistá, že jsem nebyla jeho první volba a že to pozvání bylo pod nátlakem ze strany jeho rodičů. Vždycky byli velmi tradiční a mysleli si, že není zdravé, aby žena trávila léto čtením a psaním, protože „si nikdy nenajdu přítele shrbená nad knihou“. Dokonce i když jim moje pubertální sestra Gigi řekla, že volali už osmnáctsetkrát a pokaždé chtěli, abych si to rozmyslela, pořád trvali na tom, abych to pozvání přijala.

Na svatbě, po příliš mnoha doušcích z láhve vína, kterou jsme ukradli z jednoho stolu, jsme se políbili, což celý tenhle průšvih odstartovalo.

Zpočátku to bylo vzrušující a ty dva týdny, než jsme se vrátili do školy, jsem náš vztah viděla úplně jinýma očima. Will byl vždycky oblíbený, a i když jsem si to teď nerada přiznávala, cítila jsem se výjimečně, že se mnou chce chodit.

Byl kapitánem našeho středoškolského hokejového týmu, podle zasvěcených budoucí hvězda NHL. Vždycky byl hezký a charismatický; dokázal se dostat z každé situace svým okouzlujícím úsměvem. Vysoká škola mu jen posílila sebevědomí a během mých návštěv v průběhu našeho prvního ročníku bylo jasné, že je tam stejně oblíbený jako doma.

Takže když to vezmu kolem a kolem, proč bych s ním nechtěla randit, když všechny ty ostatní ano? Byl to můj jediný přítel. Dává to smysl, ne?

Já nebyla kapitánkou ničeho, neměla jsem potřebu se dostat z jakékoliv situace, protože jsem nedělala nic zajímavého. Neexistoval dlouhý seznam pochvalných přídavných jmen, která by následovala, když o mně lidi mluvili. Takže ano, trochu mi to lichotilo.

Naši rodiče byli přirozeně nadšení. Jejich sny o plánování svatby a společných vnoučat se najednou hrozně přiblížily a nezáleželo na tom, že já budu v Maple Hills a on v San Diegu. Je to jen dvě hodiny cesty a oni si byli jistí, že to zvládneme naprosto v pohodě, protože jsem si přece mohla svůj rozvrh přizpůsobit Willovým hokejovým závazkům.

O. Nic. Nejde.

Jejich důvěra mi dodávala sebevědomí, po kterém jsem zoufale toužila poté, co opadlo prvotní vzrušení, když mě Will poprvé požádal o sex. Řekla jsem mu, že na to nejsem připravená, a on mi odpověděl, že mě asi odstrašují všechny ty holky, se kterými spal, ale že nemusím mít obavy. Neubránila jsem se zděšené grimase, a i když jsem měla velmi silné nutkání vypadnout z budovy, řekla jsem mu, že mě nezajímá, s kým byl předtím, a že jeho sexuální život nemá žádný vliv na to, jestli ten krok uděláme, nebo ne.

Chtěla jsem motýly v břiše a nevysvětlitelnou potřebu jemně pozvednout nohu, zatímco jsme se líbali, ale místo toho se dostavily vosy. Ošklivé, nepříjemné potvory, které mě bodly pokaždé, když mi Will vklouzl rukou pod tričko. Můj instinkt napovídal, že je něco špatně, zatímco srdce naznačovalo, abych tomu dala čas. Rozum mi říkal, že je to přece nad slunce jasné, ale byla jsem příliš velký strašpytel, než abych ho poslechla.

„Halle? Můžeš se laskavě vymanit ze své hlavy aspoň na tak dlouho, abys se mnou mohla vést zasranou konverzaci? Ježíši,“ vyjel Will a zvýšil hlas, až probudil Joy. Přeběhla přes pult, ocasem se mi otřela o bradu a zase si lehla přede mě. Ozvalo se pípnutí časovače a Will tiše zaklel, zatímco jsem vypínala troubu a vytahovala croissanty, na které jsem už neměla chuť.

„Celá tahle situace mě vůbec netěší. Mám pocit, že jsi na mě naštvaný za to, že jsem řekla dobře místo čeho? Místo křiku? Místo pláče?“

Ušklíbl se, zvedl si hrnek s kávou ke rtům, a zadusil tak to, co mumlal. Vždycky jsem to jeho mumlání nesnášela. „Jsem naštvaný kvůli všem těm sračkám, co se na mě sesypou kvůli tomu, že jsem se s tebou rozešel, protože ty se prostě jenom snažíš lidem zavděčit, takže to neuděláš. Budu ten největší hajzl na celém světě, protože udělám něco, na co ty jsi moc velký zbabělec, a to není fér. Já chci tebe, ale ty nechceš mě, takže já musím být ten špatný.“

Pletla jsem se. Když o mně někdo mluví, následují přídavná jména. Jenže ne ta pochvalná.

„Nesnažím se lidem zavděčit. Pokoušela jsem se nám dát šanci, abychom to vyřešili. Není to tak, že bych chtěla, aby se to takhle vykouřilo.“

„No, já bych si přál, abys aspoň trochu kouřit chtěla. Možná by to naše problémy vyřešilo,“ zamumlal jen tak nahlas, abych ho slyšela.

Bylo to, jako by dloubal do citlivé modřiny. Metaforické modřiny, která tam byla především kvůli němu. Nejradši bych zvedla oči v sloup a řekla mu, jak je dětinský a ubohý, ale ve skutečnosti v tomhle příšerném rozhovoru konečně našel něco, co mě bolelo.

Netušila jsem, proč moje sexuální touhy zmizí, jakmile jde o něj, i když bych si opravdu přála to vědět. Nechtěla jsem mu ale poskytnout uspokojení z toho, že mě dostal, a tak jsem si povzdechla a naklonila hlavu. „Chováš se jako hajzl.“

Založil si ruce na prsou a sesunul se na židli. Sevřel si špičku nosu palcem a ukazováčkem a vydal zvuk, který byl něco mezi povzdechem a zasténáním. „Promiň, to bylo ubohé. Já jenom…,“ znovu se narovnal, ten neklid kontrastoval s jeho obvykle pohodovým naladěním, „nemůžu si pomoct, ale myslím, že by bylo lepší, kdybychom to opravdu vnímali jako obvyklý vztah dospělých. Nevím, jak můžeš vědět, že nesnášíš sex, když to ani nezkusíš. Měl jsem s tebou takovou trpělivost, Halle, ne? Větší, než by měl jiný chlap.“

Jeho potřeba rozejít se se mnou právě teď najednou dávala větší smysl, vzhledem k tomu, že jsem mu včera večer řekla, že ještě nejsem na sex s ním připravená. Pokud trpělivost znamená nenaléhat, když řeknu stop, pak ano, Will byl trpělivý. Pokud trpělivost znamená opakovaně vytahovat téma sexu a vyptávat se mě na mé myšlenky a pocity, ale být náladový, když znovu řeknu, že nejsem připravená, pak ano, byl trpělivý.

Byla jsem si jistá, že ani jedna z těchto věcí se nedá považovat za trpělivost, ale neměla jsem energii na to, abych během snídaně probírala svůj většinou sólo sexuální život.

„Jsme dva dospělí lidé ve vztahu – to z něj dělá vztah dospělých.“ Jak už jsem řekla milionkrát. „A panebože, naposledy, nikdy jsem neřekla, že nesnáším sex. Jen jsem řekla, že nejsem připravená, a udělali jsme kompromis, já jsem dělala ty druhé…“

„Jasně, když se tomu řekne kompromis, cítím se opravdu skvěle. Díky.“

Měla jsem chuť praštit hlavou o stůl. „Podívej, odbíháme od tématu. Můžeme rodičům říct, že to bylo společné rozhodnutí. Nikdo není ten špatný, prostě společné rozhodnutí.“

Střelil po mně nevěřícným pohledem. „Jako by na to skočili. A co Díkůvzdání? Vánoce? Jarní prázdniny? Jsi naivní, když si myslíš, že to nechají být.“

Nemohla jsem se tvářit, že přehání, když si dělá starosti, jak naši rodiče tu zprávu přijmou. Také mi to vrtalo hlavou. Možná měl pravdu; možná jsem zbabělec a příliš se snažím dělat lidem radost a přinutila jsem ho k tomu, abych zachránila sama sebe.

Léto, které jsme právě společně strávili doma, nám jasně ukázalo, že bez našich koníčků a rodinných povinností, které by nám vyplnily čas, jsme každý jiný. Will chtěl zažívat dobrodružství s kamarády, dokud nezačne svou profesionální kariéru, a já měla v plánu do svých pětadvaceti vydat první knihu. Oba jsme byli cílevědomí, jen jsme se ubírali každý jiným směrem. Když se k tomu přidá napětí z mé neochoty shodit kalhotky na požádání, byl tenhle rozchod to jediné, co přicházelo v úvahu.

Kdybych měla nějaké přátele, které bych s Willem nesdílela, určitě by se divili, proč jsme vůbec spolu. Bylo to něco, o čem jsem v posledním roce hodně přemýšlela, a odpověď mě nevykreslila v moc dobrém světle.

Zmítala jsem se mezi vším možným, od toho, že jsem se snažila vyhovět všem, jak se o mně často říkalo, až po pozdní fázi vzpoury proti svému staršímu bratrovi Graysonovi. Vždycky Willa nenáviděl, tvrdil, že je arogantní a naše přátelství až moc jednostranné. Byla jsem příliš dobře vychovaná na to, abych se bouřila kvůli něčemu jinému, takže neposlouchat bratra bylo právě tolik rebelie, kolik jsem jen dokázala. Už tenkrát mi moje zdůvodnění připadalo dost uhozené.

Nakonec jsem nemohla uniknout pravdě: osamělost. Protože kdybychom se rozešli, koho bych měla?

Jistě, náš vztah nebyl dokonalý, ale volal mi každý den a vyhledával mou společnost.

„Řeknu, že ze všeho nejvíc chci strávit Vánoce s tátou a Shannon. Myslím, že tam bude i můj bratr, takže ho můžu využít, aby to bylo věrohodnější. Než se v březnu vrátíme domů na jarní prázdniny, všichni už se s naším rozchodem vyrovnají.“

„Určitě?“ zeptal se. Právě jsem mu nabídla tu nejlepší cestu z maléru a on nedokázal skrýt radost. Bože, tohle je na zvracení.

„Jsem si naprosto jistá.“

Viděla jsem, jak se uvolňuje. „Pokud teda nepojedeš domů, asi už bys neměla chodit ani na moje zápasy.“

I když to nebylo nečekané, přála bych si, aby se se mnou rozešel dřív, než jsem se rozhodla vzdát se knižního klubu a přeorganizovat si rozvrh hodin tak, abych jeho zápasy sledovat mohla.

Říkám, že jsem se rozhodla, ale protože teď už nejsme spolu, myslím, že už nemusím nic překrucovat, aby z toho Will vyšel líp. Můžu přiznat, že o to Will celé léto žadonil, i když jsem opakovaně říkala, že nechci, až jsem nakonec přestala s námitkami, jakmile prohlásil, že přítelkyně všech ostatních tu snahu vynakládají. Takže jsem to na začátku roku prostě udělala. Mrzelo mě, že jsem svou práci v knihkupectví odřekla takhle na poslední chvíli, ale vzali to moc dobře a jedna z knihkupkyň mou pozici s nadšením převzala.

„Jo, to je v pořádku. Nechci, aby naši kamarádi měli pocit, že si musí vybrat nějakou stranu, a když tam nebudu, nejspíš to pro ně bude snadnější.“

Kdybych Willa neznala tak dobře, možná bych přehlédla, jak se zamračil, ale rozhodně to tam bylo. Ten nedůvěřivý výraz. „Ha, jo.“ Poškrábal se na čelisti.

„Všichni mi už nějakou dobu říkají, ať to ukončím, tak nevím, jak by to bylo, kdybys tam byla ty. Asi trapné.“

Poprvé od chvíle, kdy řekl: „Myslím, že bysme se měli…“ se mi chtělo brečet. I když mi bylo jasné, že mezi námi není všechno v pořádku, při představě, že všichni jeho kamarádi z vysoké zvážili a společně rozhodli, že by to měl ukončit, se mi zvedal žaludek.

Vždycky jsem se snažila chodit na zápasy, na které jsem mohla autem vyrazit sama, dokonce i před tím, než se z nás stal pár. Nosila jsem jeho dres, sedávala s ostatními přítelkyněmi a fandila mu. Zajímala jsem se o to, o co se zajímali oni, snažila jsem se co nejvíc zapadnout, zatímco mluvili o lidech z jejich školy, které jsem neznala, protože moji kamarádi byli vždycky Willovi kamarádi. Už když jsme byli děti, pořád mě seznamoval s někým novým.

Jeho slova mě ještě pořád pálila, když jsem se dívala, jak konečně dopíjí zbytek kávy. Vypadal tak nevzrušeně a já bojovala s touhou najít nejbližší pole a pohřbít se tam. „Už to nejsou mí přátelé, chápu.“

„Když se nad tím zamyslíš, tak to vlastně nikdy tví kamarádi ani nebyli.“ Zíral na mě, čekal, až něco řeknu, jako by mi právě nevmetl do tváře mou největší nejistotu stejně nenuceně, jako by se mě ptal na počasí. „Přemýšlela jsi někdy o tom, jestli bys měla vlastní přátele, kdybys nežila v tom svém fantaskním světě?“

„Bože, teď mluvíš jako tví rodiče. Lidé si mohou užívat čtení a přitom si zachovat zdravý vztah k realitě, Wille,“ zavrčela jsem. „Nejsem společenský vyvrhel, protože mám ráda beletrii. Nikdo mě nevyloučil ze společenského kalendáře Maple Hills, protože čtu romantické příběhy. Možná kdybych trávila víc času právě tam, místo abych jezdila za tebou, už bych nějaké vlastní přátele měla.“

Odfrkl si a od toho, aby mu na hlavě přistál croissant, ho dělil už jen jeden projev arogance. „Možná kdybys do našeho vztahu investovala stejně jako do fiktivních, nepromarnil bych právě rok svého života.“

Je neuvěřitelné, jak stačí jeden rozhovor, abyste změnili na člověka názor. „Myslím, že bys měl jít.“

„Nebuď tak přecitlivělá, Hal.“ Vstal a přistoupil ke mně. Ruka, která mi klesla na rameno, byla desetkrát těžší, než by měla, a jeho polibek na temeno hlavy mě pálil jako kyselina. „Jen dávám přednost sobě. Dělám věci pro sebe, víš. Je nový rok a já si zasloužím nový začátek. Hokej je...“

Slyšela jsem, že z něj vychází slova, ale nedokázala jsem se přinutit je vnímat. Stálo mě veškeré sebeovládání, abych neodsekla, že to vím, protože co si pamatuju, taky ho stavím na první místo. Vlastně na první místo dávám všechny ostatní.

Celý život mě ostatní zatěžovali úkoly a povinnostmi, o které nestáli. Obětovala jsem se bez námitek, protože jsem to tak dělala vždycky, a teď už bylo těžké poznat, jestli je to skutečná touha pomáhat, nebo jen zvyk.

Jak se moje rodina rozpadala a rozrůstala, protože se rodiče rozváděli a znovu uzavírali manželství, rozrůstal se i můj seznam lidí, kterým jsem chtěla pomoct. I když je Grayson nejstarší, všechno padalo na mě. Co si pamatuju, slyšela jsem jen: „Halle ráda pomůže,“ a ani jednou: „Halle, nevadí ti to?“ nebo „Halle, máš čas?“

Nepamatuju si, že bych se kdy přihlásila, a byla jsem unavená.

Ráda bych tvrdila, že moje problémy se snahou vyhovět se týkají jen lidí, které mám ráda, ale věděla jsem, že to tak není. Ať už šlo o Willa, jeho přátele, rodiče, sousedy... cizí lidi. Jako by se každý, kdo kdy přišel do styku s mým životem, na mém seznamu priorit nějak dostal nade mě, a podívejte se, kam mě to dostalo.

Single, bez přátel, bez koníčků, s rozvrhem ideálním pro ideální hokejovou přítelkyni, ale téměř s ničím, čím bych teď mohla vyplnit svůj čas.

Už mě nebavilo být jen přihlížejícím ve vlastním životě. Takže jestli Will stráví další ročník tím, že bude dělat věci pro sebe, tak já taky.

Kapitola druhá

HENRY

KDYBY EXISTOVALA MOŽNOST CESTOVÁNÍ ČASEM, vrátil bych se zpátky a přesvědčil Neila Faulknera, aby odmítl nabídku trénovat univerzitní hokej.

Navzdory svým nejlepším úmyslům a dvaceti letům praxe se nechytám vždycky nejlíp, pokud jde o pochopení lidských motivací. Obvykle se ale chytám, pokud jde o to, abych se trenérovi netrefil do špatné nálady. Proto se mi žaludek úzkostně stáhne pokaždé, když uslyším, jak Faulkner chraplavě vyštěkne moje jméno.

„Hůůůůůůůů.“ Bobbyho nejlepší pokus znít jako duch z komiksu vyvolal v poloprázdné šatně vlnu smíchu. Ignoroval zlostný pohled, kterým jsem po něm střelil, a přetáhl si tričko Titánů přes hlavu. „Někdo má průšvih. Co jsi provedl, kapitáne?“

„Nemám tušení,“ zamumlal jsem a natáhl si tepláky. „Hrál jsem hokej. Dýchal. Existoval. Možnosti jsou nekonečné.“

„Rád jsem tě poznal, kámo,“ prohodil Mattie a cestou ke sprchám mě poplácal po zádech. „Neříkej to ostatním, ale vždycky jsi byl můj oblíbenec.“

„Hele, děláš pitomce jen sám ze sebe,“ křikl Kris a hodil po něm něco, co vypadalo jako špinavá ponožka. Ta se Mattiemu odrazila od zátylku, rozcuchala mu černé vlasy a skutálela se pod lavičku.

A s tím moje tolerance vůči spoluhráčům dosáhla pro dnešek svého limitu.

„Určitě to bude v pohodě,“ snažil se mě uklidnit Russ a sušil si při tom ručníkem mokré vlasy. „Jestli se nevrátíš do doby, kdy budu připravený k ochodu, počkám na tebe u auta.“

Bylo teprve pár týdnů po začátku nového akademického roku a moje pocity už se rovnaly tomu, jak jsem si představoval, že se cítí někdo, koho přejeli. V létě jsem strávil spoustu času tím, že jsem si na internetu hledal, co dělá dobrého kapitána dobrým kapitánem, a když jsem neměl pocit, že mám přesnou odpověď, snažil jsem se těch pár bodů, co jsem si stanovil, uvést do praxe. Byl jsem na tréninku první a odcházel poslední. Snažil jsem se povzbuzovat nové, méně sebevědomé hráče. Snažil jsem se být pozitivní, což znamená neříkat vždy to první, co mě napadne. Být otevřený a zkoušet nové věci, přestože mám v povaze držet se toho, co znám. Plně jsem se věnoval tréninku, nenechal jsem se rozptylovat dokonalým playlistem. Netrávil jsem trénink sněním. Dělal jsem spoustu věcí, které byly v rozporu s mými přirozenými instinkty.

Nepil jsem ani na společné narozeninové večeři Anastasie a Loly, protože jsem se propadl do informační červí díry o souvislostech mezi sportovními výkony a konzumací alkoholu.

Takže skutečnost, že se na mě Faulkner kvůli něčemu zlobí, když se opravdu snažím odvést dobrou práci, mě více než znechucovala. Když jsem bouchnul pěstí do dveří trenérovy kanceláře, rozlehlo se to chodbou. „Pojď dál,“ křikl. „Posaď se, Turnere.“

Ukázal na jedno z ošoupaných křesel ze síťované látky naproti sobě a já udělal, co mi řekl. Vzhledem k tomu, že jsem se usilovně snažil tohoto muže vnímat, jsem dokázal jasně identifikovat jeho tři hlavní stavy bytí:

1. Iracionálně naštvaný a hlasitý.

2. Podrážděný životem vyplněným hokejisty.

3. Cokoliv, co dokáže vystihnout to, jak se na mě právě teď dívá.

Poklepával perem o stůl, plast ostře cvakal o dřevo. Musel jsem vynaložit všechno sebeovládání, abych se k němu nenaklonil a nesebral mu ho, abych ten hluk zastavil. „Víš, proč jsem tě sem zavolal?“

„Ne, trenére.“

Zaplaťpánbůh odložil pero a přitáhl si klávesnici počítače.

„Právě mi přišel e-mail s žádostí o telefonický hovor, abychom si o tobě promluvili, protože jsi neuspěl v testu u profesora Thorntona a místo toho, abys šel za Thorntonem a hledal řešení s ním, jsi se vydal za svým studijním poradcem, aby ses pokusil z toho kurzu dostat. Chceš mi říct něco na svou obhajobu, než to číslo vytočím?“

Z hlavy se mi vypařila všechna slova, která jsem se kdy naučil, kromě „no do prdele“.

„Ne, trenére.“

Přejel si rukou po temeni hlavy, jako by si odhrnoval hřívu vlasů. Vždycky mě zajímalo, proč něco takového dělá, když má už dobrých pětadvacet let, což dokazují i záznamy ze zápasů, pleš. Ale i přestože mě kluci pobízeli, ať se zeptám, Nate mi nařídil, abych to nedělal, pokud nechci po zbytek života trpět, což nechci. Nicméně ta otázka mě trápí pokaždé, když se dívám, jak si odhrnuje neexistující kštici. „Fajn.“

Jeho silné prsty prakticky prorážely díru do telefonu, když vyťukával číslo a pak si sluchátko podepřel ramenem. Nezbývalo mi nic jiného než poslouchat, jak se představuje a během hovoru mlaská a syká. Nate nám vždycky říkal, že Faulkner vycítí strach, takže byste mu nikdy neměli ukazovat své slabiny. Přiznat, že jsem semestr podělal ještě dřív, než pořádně začal, mi připadalo jako slabost.

Odložil telefon a zadíval se na mě tak intenzivně, jako by mi hleděl do duše. „Slečna Guzmanová říkala, že ti třikrát připomněla, aby sis domluvil schůzku k zápisu do kurzu...“

„To je pravda.“

„… a když ses chtěl zaregistrovat, byl kurz, o který jsi měl zájem, plný. Tak sis vybral Thorntonovy přednášky v domnění, že se dostaneš na čekací listinu na něco jiného a během výměnného týdne to vypustíš.“

„Ano.“

„Ale na čekací listinu ses nepřidal a ani ses nepokusil to během výměnného týdne změnit.“

V úmyslu jsem to měl. Opravdu, ale pokračovat v Nateovu odkazu a být dobrým kapitánem mě zaměstnávalo natolik, že šlo všechno ostatní stranou. S každou další překážkou jsem nápravu odsunul na vedlejší kolej, až nakonec bylo pozdě.

„To je taky pravda.“

„Takže mi chceš říct,“ pronesl a pak se odmlčel, aby si dlouze loknul z hrnku kávy, jen abych se cítil ještě hůř, „že jsi to i přes dostatek příležitostí k nápravě neudělal, a teď jsi tady, ubíráš mi z těch pár sladkých hodin denně, kdy se ti nemusím dívat do obličeje, a čekáš, že ti pomůžu?“

Chtěl jsem připomenout, že to on sem pozval mě a že já si šel pro pomoc k poradci, který se speciálně zabývá podporou studentů-sportovců, ale předpokládal jsem, že by to bral stejně, jako bere to, že nesplním nějaký úkol. „Asi jo.“

„Co ti vadí na Thorntonovi?“

Vzpomněl jsem si na to, co jsme s Anastasiou řešili před mou návštěvou u slečny Guzmanové. Opakoval jsem její slova jako papoušek. „Jeho styl výuky a můj styl učení jsou neslučitelné.“

„Budeš mi muset dát víc, Turnere.“ Faulkner si povzdechl a opřel se v křesle. Kliknul myší a zadíval se do počítače. „Ve všem ostatním vynikáš a já vím, že jsi pilný. Tak co tě vede k tomu, že si myslíš, že musíš skončit?“

Snažil jsem se vzpomenout si, jak jsem to Anastasie a Auroře vysvětloval ten den, kdy jsem se vrátil domů z prvního sezení s Thorntonem. Pět minut jsem vykládal a pak jsem musel hodinu ležet na podlaze a zírat do stropu. „Potřebuju chodit na intenzivní hodiny psaní, abych splnil požadavky svého oboru. Sylabus profesora Thorntona je známý tím, že je to hodně čtení a bádání – proto to nikdo nechce dělat. Učí v podstatě světové dějiny; o umění to skoro ani není. Mám problém se na látku soustředit, protože je tam tolik věcí, které nesouvisejí s tím, co chce… tedy myslím. A já nerad čtu věci, které mě nezajímají. Mám problém se soustředit. Taky většinou nerozumím tomu, co chce. Ocitám se v informačních černých dírách, abych stejně skončil na špatném místě a pak samozřejmě selhal.“

Faulkner si znovu povzdechl. Zajímalo by mě, jestli to dělá i doma, nebo jestli si to nechává pro tuhle kancelář. Zajímalo by mě, jestli z toho má jeho rodina stejný skličující pocit jako já. „Tady se píše, že máš podobný druh kurzu s profesorkou Jollyovou a že s tím žádný problém nemáš.“

Jollyová je tak trochu hippie a věří, že historie umění by měla být něčím, co se člověk učí a co cítí v duši. Neuznává, že by měla lidi známkovat podle toho, jak interpretují a jak je baví poznávat umění, takže její kurz představují pouze závěrečné zkoušky, a to jen proto, že ji k tomu nutí katedra. Není možné propadnout, pokud se dostavíte, a nemá stanovenou horní hranici počtu studentů v kurzu, což znamená, že jsem se tam dostal, i když jsem se přihlásil později než ostatní.

Hodiny profesorky Jollyové mám rád nejen proto, že jsou skutečně zajímavé, ale také proto, že chápu, co ode mě chce. To, co se naučím, mi pomáhá při praktické práci a neodcházím z jejích hodin s pocitem nepřipravenosti a nedostatku orientace jako u Thorntona. Bylo by to dokonalé řešení, ale nesplňuje všechny požadavky.

„Pod vidinou z tlaku zkoušky se mi pracuje lépe.“

Faulkner začal znovu ťukat perem. „Mluvil jsi s profesorem Thorntonem?“

Profesora Thorntona to zajímá ještě míň než vás, chtěl jsem říct. „Nebyl ochotný mě vyslechnout.“

„Není to v mých rukou,“ řekl a nezúčastněně pokrčil rameny. „Měl jsi za mnou přijít dřív, abych ti mohl pomoct.“

Buď organizovanější. Přijď za mnou dříve. Nevěděl jsem, jak vysvětlit někomu, kdo nežije v mé hlavě, že by mě mohl fyzicky přinést do kanceláře nebo přede mě přilepit notebook a já bych stejně našel způsob, jak se úkolu vyhnout. „Co se stane, když v tom kurzu neuspěju?“ zeptal jsem se.

Nebál jsem se ani tak o svůj průměr, protože jsem dominoval ve věcech, které mě baví, a všechno ostatní, co jsem měl v rozvrhu na zbytek roku, se mi líbilo – za předpokladu, že se včas zapíšu na zbytek seminářů. Šlo jen o tenhle předmět a Faulknerovu posedlost akademickým perfekcionismem kapitána týmu.

Poté, co jeho profesionální kariéru přerušila nehoda, kvůli které nemohl hrát, byl posedlý tím, že musíme mít záložní plán. Ano, jako studenti-sportovci jsme vázáni na dosažení určitého průměru, abychom si tento titul mohli udržet, ale Faulkner chtěl ještě další úroveň. Věděl jsem, že nemá smysl s ním bojovat, protože nikdo přede mnou, kdo se o to byť jen pokusil, nevyhrál.

„Tohle není předmětem naší diskuze. Jsi kapitán týmu, Turnere. Nemůžeš mít tenhle titul a zároveň propadat. Spolupracuj s jinými studenty, přidej se ke studijní skupině, využij svého poradce k něčemu jinému než k tomu, že to vzdáš... Je mi to kurva jedno. Udělej cokoliv, aby to fungovalo. Neočekávám, že uslyším o dalších špatných známkách.“

Nate se tvářil, že je to všechno brnkačka, trochu jsem se na něj zlobil, že zlehčoval, jak náročné je to s Faulknerem v soukromí. Tolikrát mi říkali, že být kapitánem je čest, ale když jsem se vlekl z Faulknerovy kanceláře, připadalo mi to spíš jako závaží na krku. Vedení pro mě nebylo přirozené, vždycky jsem byl nejspokojenější o samotě, ale snažil jsem se, jak jen to šlo. Nechtěl jsem zklamat své spoluhráče ani Natea a Robbieho, kteří trenéra přesvědčili, že si to zasloužím.

Být kapitán se hodně podobalo Thorntonovu kurzu. Očekávalo se ode mě, že budu vědět hromadu věcí, které mi nikdo nikdy nevysvětlil, a přitom jsem se měl jen usmívat. Proto jsem odmítl, když mi tu pozici původně nabídli. Čekal jsem, že ji dostane někdo jiný a já si budu moct dál žít svůj život. Ale to se nestalo, Nate a Robbie se se mnou dál dohadovali, zkoušeli všechno možné, od srovnávání s ostatními, o kterých jsem tvrdil, že by byli lepšími kapitány, až po to, že bych byl prvním černošským hokejovým kapitánem v Maple Hills. Od toho druhého ale upustili, když jsem řekl, že je to spíš zatracený obraz příležitostí pro barevné v hokeji, a ne výhra, za kterou to vydávali.

Čím víc tlačili moji spoluhráči, tím víc naléhali i ostatní. Moje mámy, Anastasia… tolik lidí mi říkalo, že si myslí, že by to bylo úžasné... a jak by byli nadšení, kdyby viděli, co dokážu. Nakonec jsem nabídku přijal, i když jsem měl stále pochybnosti.

Většinou se nepoddávám tlaku, ale v rámci téhle přiležitosti jsem to udělal, a podívejte se, kam mě to dostalo. Nejenže jsem se musel stresovat, že zklamu celý tým, ale musel jsem se taky bát, že zklamu všechny, co v družstvu nejsou a kteří, i když za to nemůžu, mi věří. Je strašně těžké mít podporující přátele a rodinu, kteří hned nepředpokládají to nejhorší.

„VŠECHNO V POHODĚ?“ ZEPTAL SE RUSS, když jsem nastupoval do jeho auta na prázdném parkovišti.

„Jsem v prdeli.“

„Jsem si jistý, že roz...“

„Řekl mi, že nemůžu odejít ani propadnout v kurzu a že mám najít řešení.“

Russ si povzdechl, to už jsme vyjížděli z parkoviště. „Fakt pomoc. Podívej, možná to nebude tak špatné, jak si myslíš, až si to trochu zkusíš. Pomůžu ti, jak budu moct, a Aurora taky. Příště můžeme využít naše kódy, abychom se společně zapsali do kurzů.“

Zatímco jsem přibrzďovali na červené, opřel jsem si hlavu o okénko a přemýšlel, jak vyjádřit slovy, která by ho nevyvedla z míry, že pokud se nesejde dokonalá souhra okolností, která by mi umožnila cítit nadšení z uspořádání svého plánu, budu v lednu pravděpodobně znovu v téhle šlamastyce. „Díky.“

„Nemluv o tom. Rory je s Robbiem u nás a čeká, že si spolu vyrazíme, ale jestli potřebuješ klid, můžeme jít k ní,“ prohodil tiše, když jsme odbočili na Maple Avenue. „Nevadí mi to.“

S Russem se mi bydlelo dobře, jako by vždycky dokázal vystihnout náladu člověka bez zbytečných slov. Tuhle dovednost si asi osvojil, zatímco žil ve strachu se svým tátou, se kterým nebyl zrovna lehký život ale nemyslím si, že by bylo v pořádku se ho ptát, jestli se mnou přímo souhlasí. Zvlášť když se jeho táta teď snaží být lepší a Russ se mu snaží dát šanci, aby se osvědčil.

„Nemusíte nikam chodit. Mám Auroru rád.“

Zvedl jsem hlavu od okna právě včas, abych zachytil jeho nepatrný úsměv. „Taky tě má ráda.“

Od té doby, co byl Russ v létě na táboře, se hodně změnil. Poznal svou přítelkyni, přiměl otce řešit jeho gamblerství, a i když jsem si nemyslel, že někdy bude nejhlasitějším člověkem v místnosti, byl teď sebevědomější.

Přestože bych zrovna Auroru na Russe netipoval, je to vlastně docela fajn. Russ ji má rád, protože je velkorysá a laskavá, a než ji potkal, dlouho se podceňoval. Pro Auroru je nejlepší ze všech, což není z mojí hlavy: to ona prohlašuje, že je pro ni nejskvělejší před každým, kdo je ochotný ji poslouchat. A tak Russ nepochybuje, že je pro Auroru důležitý, protože mu to říká, a bože, pořádně nahlas.

Nerad srovnávám své přátele, protože jsou každý jiný, ale ona je jediná, kdo se mnou nemluví o hokeji, což ji staví na mém seznamu hodně vysoko, vzhledem k tomu, že mi připadá, že je to jediná věc, na kterou se mě teď každý ptá.

Zatímco jsem se snažil rozvzpomenout se na to, kdy se mě naposledy někdo zeptal na některý z mých dalších zájmů, cesta domů uběhla rychle. Než jsem si uvědomil, kde jsme, Russ už parkoval na příjezdové cestě vedle auta své přítelkyně. Aurora vzhlédla, když jsem otevřel dveře, ale její oči sjely kolem mě a na tváři se jí rozprostřel ten nejširší úsměv, jakmile uviděla Russe. Měl jsem pocit, jako bychom zrovna nedávno vypakovali jednu bandu přítelkyň, ale vzápětí získali další.

Aurora je konvenčně atraktivní – postava a výška tak akorát, má opálenou světlou pleť, zelené oči a blond vlasy, ale za malbu na plátno by asi nestála.

Russe očividně velmi přitahuje, ale snaží se o tom nemluvit nahlas, což oceňuju. Líbilo se mi, když tu bydlela Anastasia, ale měla by být obviněna z rušení nočního klidu.

„Jsi v pořádku, Henry?“ zeptala se mě Aurora, když jsem se složil do křesla naproti ní. „Dneska působíš hodně zamyšleně. Zachmuřeně, jako nějaký utrápený umělec, za kterého se vydáváš.“

„Trenér zjistil, že jsem dostal pětku z eseje o Francouzské revoluci,“ odpověděl jsem, když se k ní Russ naklonil a políbil ji na spánek.

„To je mi líto, to je k vzteku. Zkoušel jsi ho nějak okouzlit?“ zeptala se.

„Neumím lidi jen tak okouzlovat, a i kdybych to uměl, byl by imunní jen proto, aby mě potrestal. Myslí si, že bych měl mít akademické superschopnosti, protože jsem před patnácti lety vzal do ruky hokejku.“

„Myslím, že jsi neuvěřitelně okouzlující,“ opáčila.

„Kdo má superschopnosti?“ zeptal se Robbie, který se vynořil z ložnice za rohem. Zastavil svůj vozík v prostoru mezi pohovkou a křeslem a podíval se na mě. „Volal Faulkner. Zřejmě je to moje chyba, že ses nezapsal do kurzů. Protože jsem zřejmě jasnovidec a je taky moje vina, žes prošukal celé léto po Kalifornii, místo abys dal přednost svému vzdělání. I když jsem měl plno práce se státnicemi a taky, víš, jsem byl v jiném státě.“

Bydlet s kamarády je skvělé. Bydlet s kamarádem, který je zároveň asistentem trenéra, už tak skvělé občas není. Občas, jako právě teď, když jsem nemohl před Faulknerem utéct ani ve svém vlastním domě, protože mu stačilo jen zavolat Robbiemu.

„Takový drama,“ zabručel jsem, když se Robbie zvedl do křesla vedle mého. Zůstal jsem v létě doma a trenérovi jsem o tom, jak jsem ho strávil, nic neříkal. Nebylo to ani záměrné. Myslím, že jsem se možná cítil trochu osamělý, když všichni ostatní byli doma u rodičů nebo pracovali.

Ale nepřemýšlel jsem o tom, dokud se mě na to nezeptala Anastasia a já si neuvědomil, že jsem jen zabíjel čas, než se vrátí moji přátelé. Mám rád svou vlastní společnost, dokonce jí dávám přednost, ale tohle léto jsem zjistil, že to má své meze.

Navíc se ženám dost líbím a rád se bavím bez závazků.

Robbie potřásl hlavou a stiskl si špičku nosu. „Udělej mi laskavost, Casanovo. Soustřeď se tenhle rok na to, abych nedostával přes držku, a ne na to, aby sis vrznul. Ty jsi teď ten svrchovaný kápo, co má být důstojným příkladem morálky a všech těch ostatních sraček.“

Usoudil jsem, že to nemyslí vážně. Robbie se vždycky zasměje těsně předtím, než řekne něco sarkastického, co nemyslí vážně, ale stejně mě z toho nepříjemně zamrazilo v zátylku. „Jediné, co vím, je, že nevím, jak být vůdce.“

Russ se naklonil dopředu a zadíval se na mě. „Odvádíš zatraceně dobrou práci na někoho, kdo tvrdí, že neví, co dělá. Jsi dobrý ve všem, Hene.“

„Kromě revolucí,“ přerušila ho Aurora.

„Začátky jsou kurevsky otravný. Byl bych pořádně hnusnej, kdybych tvrdil, že mi všechno šlo hned,“ dodal Robbie. „Jen se na to soustřeď a dáš to.“

„Kdo ti řekl, že nejsi hnusnej?“ opáčil Russ a rychle odclonil polštář, který letěl jeho a Aurořiným směrem.

„Co kdybychom ti koupili nějaké knihy o vedení?“ Aurora se posunula na kraj pohovky stejně jako Russ. Nejraději bych si odsunul křeslo, jen abych prostor mezi námi zase zvětšil. „Tenhle týden vynechám knižní klub, protože je to jenom seznamovací schůzka a Halle plane vášní k Austenové, kterou nemůžu sdílet, ale ještě jsem se nebyla podívat v Enchanted a bylo by fajn se tam stavit a pozdravit… Proč se na mě tak díváš?“

Russ se zasmál, ale já na ni jen nechápavě zíral. „Nerozumím ničemu z toho, co jsi právě řekla.“

„Enchanted,“ opakovala, jako by se tím celá věc nějak vyjasnila. „To knihkupectví, které právě otevřeli poblíž Kenny’s? Vedle toho příšerného baru, kde Russ pracoval a ze kterého je teď vinárna.“

Mohla stejně dobře mluvit francouzsky. „Nemám tušení.“

Aurora se naježila, hlas jí vyletěl výš. „Před dvěma dny jsme jeli přímo kolem a já říkala: ‚Podívej, jak je v Enchanted rušno!‘“

„Říkáš toho hodně, Auroro. Ne vždycky tě poslouchám,“ přiznal jsem. „Je pro mě těžké se soustředit, když řídíš. Strach o můj život mi zabírá spoustu duševního prostoru.“

Odfrkla si a kluci se zasmáli, ale já si nedělal legraci. „Halle. Ta holka, co vedla knižní klub v The Next Chapter. V Enchanted – novém knihkupectví, kolem kterého jsme projížděli – zakládá nový knižní klub zaměřený pouze na romantiku. Já tam nejdu, protože se mi nelíbí, co čtou, a je to seznamovací sezení pro lidi, kteří ještě nikdy v žádném knižním klubu nebyli. Ale chci ji zajít pozdravit a podívat se do obchodu.“

„Co to má společného s tím, že jsem něco podělal a budu si muset změnit identitu, abych se ukryl před Neilem Faulknerem?“

„Tenhle rozhovor mi výrazně snižuje kvalitu života,“ zasténal Robbie. „Můžete to vy dva ukončit, prosím? Je to jako sledovat mimozemšťany z různých planet, jak se spolu snaží komunikovat.“

Aurora zvedla oči ke stropu, něco si zamumlala a pak se otočila na Robbieho a ukázala mu prostředník. Pak se zase podívala na mě a odhrnula si z tváře pramínky vlasů. „Henry, nechceš jít se mnou do knihkupectví a koupit si knihy, které ti pomohou naučit se něco o vedení? Abys díky tomu mohl být lepším kapitánem?“

„Ne.“

Robbie a Russ vyprskli smíchy, ale já si nebyl jistý, co přesně na tom bylo vtipného.

„Ale proč? Emilia šla tančit, Poppy nemá čas a já nechci jít sama.“

„Dáváš vůbec pozor? Musím přijít na to, jak způsobit zázrak. Vem s sebou Russe.“

Lehce dloubla Russe do žeber a ten se okamžitě přestal smát.

„Russ má dnes večeři s rodiči. A tohle by ti mohlo pomoct! Když půjdeš se mnou a dáš tomu šanci, koupím ti mléčný koktejl.“

„Ne, děkuju.“

„A chilli hranolky.“

„Fajn,“ vzdychl jsem, ale jen proto, že jsem pro ni chtěl být dobrý kamarád, ne proto, že bych chtěl jít. „Ale tentokrát si nehodlám dávat to falešné maso. A odpočítám, za jak dlouho budeš moct odjet od značky STOP. A vlastně na to zapomeň. Já řídím. Ať už to máme za sebou.“

Kapitola třetí

HALLE

BYLO HODNĚ PRAVDĚPODOBNÉ, že mám halucinace, protože přišel znepokojivě přitažlivý muž, a jedl moje sušenky na uvítanou.

Poté, co jsem rozestavila polovinu židlí do kruhu, jsem na přibližně deset vteřin zašla do skladu pro další, a když jsem se vrátila, stál tam.

Stojí. Možná? Možná, záleží na té halucinaci.

Začátek úplně nového knižního klubu mě na celý den vyvedl z rovnováhy, nemluvě o tom, že jsem vypila nadměrné množství kofeinu. Původně jsem odmítla, když mě majitelka Enchanted v minulém semestru požádala, abych vedla její knižní klub, protože jsem si myslela, že mít na starosti dva by bylo příliš mnoho práce. Když jsem ji ale viděla na otevíracím večeru obchodu, v lehce zběsilém okamžiku typu Já ti ukážu, Wille Ellingtone, jsem jí řekla, že se mi změnil rozvrh. To znamenalo, že dva týdny od chvíle, kdy jsme se s Willem rozešli, jsem se snažila zajistit, aby z téhle akce nebyl propadák.

„Opravdové“ první sezení se mělo konat příští týden, ale když jsem začala psát o klubu, docela dost potenciálních členů mě požádalo o uvítací sezení, aby věděli, co mohou očekávat. Vybrala jsem knihu, o které většina lidí říkala, že už ji četla, abychom si měli o čem povídat.

Za těchto okolností tedy halucinace nebyla tak nepravděpodobná, jak se původně zdálo. Přiznávám ale, že pokud to byly halucinace, moje představivost je rozhodně vystupňovala.

Když se posadil a vzal si z hromádky vedle židle knihu, usoudila jsem, i když ne s jistotou, že je skutečný. Což mě přivádělo k dalšímu problému: představit se.

Představování bylo vždycky mou nejméně oblíbenou částí knižního klubu. Celý život jsem se spoléhala na Graysona, nebo jako teenager na Willa, že bude představovat za mě. Dokonce i Gigi a Maisie, moje mladší sestry, jsou v tom lepší než já.

V tomhle jediném ohledu se jim nikdy nepodařilo zvednout mou společenskou úroveň. Ne že bych neuměla s lidmi konverzovat, jen nevím, kde začít. A když už začnu, celou dobu se při konverzaci stresuju, jestli dělám dobrý první dojem. Neřekla bych, že jsem plachá; jen jsem celý život strávila v prostředí hlasitějších a dominantnějších osobností, což mi nikdy neumožnilo pořádně se vyburcovat k tomu, abych v těchto scénářích získala sebejistotu. Knihy jsou ale skvělým prostředníkem a mělo by mi stačit pamatovat si, že sem všichni přicházejí se stejným cílem.

Naštěstí byl ten neznámý tak zabraný do čtení zadní strany obálky své knihy, že si mé menší krize sebevědomí v rohu místnosti vůbec nevšiml. Čím víc jsem na něj zírala – abych vymyslela, co říct, abych nevypadala divně –, tím víc ve mně sílil pocit, že ho odněkud vlastně znám.

Jako na povel se na židli zaklonil, aby se natáhl na stůl pro další sušenku, lem trička se mu vykasal a odhalil kousek světle hnědé kůže pevného, svalnatého břicha.

Věděla jsem, že to není nikdo z mých sousedů, vzhledem k tomu, že kolem mě bydlí samí starší lidé.

A nestuduje stejný obor, protože bych na něj nezapomněla.

Na večírky jsem nechodila, takže ty jsem mohla vyloučit.

S nikým tu nebyl, takže to nevypadalo, že by byl něčí přítel.

Možná je to model a viděla jsem ho na billboardu. Měl na to postavu, můj bože. Ostrá a zároveň měkká, oxymóron, jasně, ale s jeho obličejem to dávalo smysl, přísahám. Narezlé hnědé kudrny ostříhané nakrátko. Tmavé řasy lemovaly hnědé oči a vrhaly mu do tváří stín, když se na mě zadíval. Na plných rtech se objevil uvolněný úsměv. Počkat, on se usmívá při pohledu na mě.

On. Se. Dívá. Na. Mě.

Možná se mi to jen zdálo anebo to zase bylo tou kávou, ale přísahala bych, že se usmívá. Nikdy v životě jsem nepřerušila oční kontakt tak rychle.

„Ahoj!“ vypravila jsem ze sebe, když jsem k němu rychle přešla po prkenné podlaze. „Vítej v knižním klubu!“

Bože, zblízka byl ještě hezčí. Usoudila jsem, že správná bude ta teorie o billboardech. Když jsem k němu došla, ve zlomku vteřiny jsem se rozhodla, že mu nepodám ruku, protože nejenže by to znamenalo, že to musím udělat s každým dalším člověkem, který sem přijde, ale navíc by to bylo vážně, ale vážně divné. Pomalu mi docházelo, že se můj mozek probouzí z hlubokého spánku a právě si vzpomíná, že existují i jiní muži a někteří z nich vypadají jako modelové. Věnovala jsem mu svůj nejvstřícnější úsměv, a bože, opravdu jsem měla pocit, že ho odněkud znám. „Ahoj, já jsem Halle.“

„Henry.“

„Ahoj.“ To už jsi říkala. „Neznáme se odněkud?“

„Ne. Pamatoval bych si tě,“ odpověděl. Byla to ironie, protože já bych o něm určitě řekla totéž, ale stejně jsem si ho nedokázala zařadit. „Chceš pomoct s těmi židlemi? Mám v tom dobrou praxi, žádný strach.“ Nečekal na mou reakci, vstal a začal přemisťovat židle, takže jsem se jen přidala, i když to byl v prvé řadě můj úkol. Tady nahoře bylo úplné ticho, měla jsem pocit, že to je snad to nejhorší, co jsem kdy zažila, když jsem někoho vítala ve skupině. Řekni něco, Halle. „Takže… Seš velký fanda do romantiky?“

„Zveš mě na rande?“ zeptal se a židle, kterou jsem držela, mi vyklouzla z ruky a hlasitě dopadla na podlahu.

„Cože? Ne!“ Můj hlas se zvýšil o několik oktáv.

„To je škoda.“ Jestli jsem se už předtím nečervenala, tak teď rozhodně ano. „Znělo to, jako bys mě balila.“

Existují rajčata, která nikdy nebudou tak červená jako teď já. „Do háje, promiň. Jen jsem se ptala na tvé čtenářské preference.“

Zamířil do skladu pro další židle a ohlédl se po mně. „Já vlastně žádné nemám. Jsem spíš praktický člověk.“

„Aha, takže doufáš, že se dostaneš ke čtení romantických knih?“

„Ne,“ odpověděl a táhl za sebou hromadu židlí, jako by nic nevážily.

„Chápu.“ Až na to že vůbec. Nejspíš jsem nikdy nic nechápala míň. Posadila jsem se na židli, kterou uvolnil, a zvedla knihu z vrcholu hromádky vedle. Byla to publikace o leadershipu.

„Jestli se do knižního klubu hlásíš, abys mluvil o literatuře faktu, tak je mi to opravdu líto, ale tenhle je speciálně na romantiku. Mohl by ses přihlásit do klubu v The Next Chapter; ten už sice nevedu, ale střídají se tam různé žánry a témata. Ta nová holka, která ho vede, je moc milá.“

„Nechci se přihlásit do knižního klubu. Přítelkyně mého spolubydlícího mě přesvědčila, abych si sem s ní šel koupit knihy o tom, jak vést lépe lidi. Má pocit, že to vyřeší všechny moje problémy. Nemyslím si, že má pravdu, ale říká věci tak, že jí člověk věří. Jen jsem si chtěl někam sednout, než skončí.“

Není divu, že si myslel, že ho balím. „Takže jsem to asi špatně pochopila, promiň. Tohle je nový klub a děláme seznamovací sezení a já, ehm, předpokládala jsem...“

„Seznamování patří k mým nejméně oblíbeným věcem.“ Posadil se vedle mě a já se soustředila na lesklý přebal jeho knihy. „Ale nemusíš se omlouvat.“

„Co máš vést?“ zeptala jsem se a zvedla z jeho hromádky další knihu. „Když chceš být teda lepší lídr?“

Tyhle memoáry jsem znala, Will měl tu knížku v ložnici. Podívala jsem se na Henryho a všechno mi zapadlo na své místo.

„Hokej,“ pronesli jsme oba najednou.

Svraštil obočí, naskočily mu mezi nimi drobné vrásky. Odložila jsem knihu zpátky na hromádku a zaháněla nepříjemný pocit, který se mě zmocnil, zároveň jsem se snažila ze sebe dostat slova. „Promiň, právě jsem si uvědomila, že tě znám z hokeje. Můj bývalý přítel už proti tobě hrál. Proto jsem si myslela, že se známe.“

„Kdo je tvůj bývalý přítel?“

Zhoupnul se mi žaludek. Jak se mi sakra podařilo, aby to bylo o Willovi? „Asi je to trochu nevkusné, když mluvím o bývalém. Promiň, jsem v té záležitosti expřítelkyně nová.“

„To nevím. Randění není moje parketa,“ pokrčil nenuceně rameny.

„Will Ellington,“ odpověděla jsem. „Chodí na školu v S…“

„San Diegu. Znám ho.“ Znovu se mi zhoupnul žaludek. Co když Willovi řekne, že o něm mluvím? Budu pak vypadat zahořkle nebo tak něco? Takhle to dopadá, když se pokouším s někým seznamovat bez dohledu. „Není tak dobrý hokejista, jak si myslí.“

Odfrkla jsem si. Doslova. Moje tělo očividně nevědělo, co si počít s šokem z toho prohlášení. „Promiň!“

„Často se omlouváš, i když nemusíš.“

„Síla zvyku... Myslím, že jsem takový zvuk ještě nikdy nevydala. Jen že my se s Willem známe od dětství a už deset let jen slyším, jak je úžasný a jak bude za pár let hvězdou NHL.“

Henry vykulil oči a jeho velmi pohledná tvář se zatáhla nedůvěřivým výrazem. „Hraje s egem chlapa, kterému to celý život říkali. Měl jsem s ním tu čest. Není to pravda.“

Nevěděla jsem, jak mám reagovat. Nikdy jsem neslyšela, že by Willa kritizoval někdo jiný než Grayson, a to jsem vždycky přičítala tomu, že je to ochranitelský starší bratr. Will byl odjakživa zlatý chlapec. Dohodli jsme se, že i po rozchodu zůstaneme přáteli, takže bych neměla cítit radost, že o něm někdo mluví tak negativně, ale pociťovala jsem ji. Nejspíš jsem vzhledem k tomu, jak náš rozhovor skončil, asi měla právo necítit k němu momentálně nijak velké přátelství. „To je dobré vědět.“

„Měla by ses přijít podívat, jak hraju. Jsem mnohem lepší než tvůj ex.“

Než jsem stihla odpovědět, a ne že bych měla připravenou odpověď, přerušil nás zvuk kroků na schodech. „Nemyslela jsem, že patříš k fanouškům Pýchy a předsudku,“ pronesla dívka, která se k nám blížila.

Už jsem se chystala něco namítat, když jsem si uvědomila, že nemluví se mnou.

Aurora Robertsová vypadá, jako by někdo koupil Malibu Barbie a oživil ji. Je nádherná, sebevědomá a zábavná. V názorech na knihy se poměrně drasticky lišíme, ale jinak je naprosté zlatíčko. Od prváku máme prakticky stejný rozvrh hodin, a i když se s ní mimo školu vídám jen v knižním klubu, vždycky se snaží být na mě milá.

Poslala mi milou zprávu, když jsem postovala oznámení, že už nebudu pokračovat v knižním klubu v The Next Chapter, a ještě jednu milejší, když jsem napsala, že tady v Enchanted zakládám další zaměřený pouze na romantiku. Vždycky jsem si myslela, že bychom mohly být kamarádky, ale Will říkal, že bohaté holky jako ona chtějí bohaté kamarádky, které si mohou dovolit dělat věci, co dělají ony.

„Ahoj, Halle,“ pozdravila mě vesele, pak si dala ruce v bok a zadívala se na Henryho. „Vážně jsem si myslela, že jsi mě tu nechal. Už jsem se bála, že budu muset zavolat Russovi a říct mu, aby pro mě přijel.“

„Jak můžeš ztratit někoho, kdo ti řekl, kde bude?“

„Zřejmě jsem se mylně domnívala, že na knižní klub čekat nebudeš. Volala jsem ti. Už sis koupily ty knihy?“

Rychle jsem si uvědomila, že Aurora je přítelkyně spolubydlícího, o kterém Henry mluvil.

„Ještě ne,“ odpověděl a zvedl knížky z podlahy. Usmál se na mě, když jsem mu podávala ty dvě, které jsem držela. „Chceš si s námi vyrazit? Aurora mě podplatila chilli hranolkami a mléčným koktejlem, takže jdeme do Blaise’s.“

Stálo mě veškerou vnitřní sílu, abych ho nepožádala, aby to zopakoval. Blaise’s bylo mezi studenty oblíbené, protože to tam bylo levné, jídlo měli skvělé a nacházelo se poměrně blízko kampusu. Občas jsme tam s Willem zašli na oběd, když za mnou přijel, obvykle tam zevlovaly různé skupinky kamarádů. V Maple Hills jsem byla už třetím rokem, a ani jednou se mi nestalo, že by mě někdo pozval, abych si s ním vyšla během hodiny po seznámení. Ještě nikdy mě nikdo nepozval, abych si s ním vyšla, tečka.

„To je od tebe opravdu milé, ale za patnáct minut musím uspořádat uvítací schůzku.“

Syknul. „No jo. Tak po?“

„Po skončení knižního klubu nastupuju do nové práce.“ Potřebovala jsem, aby mi někdo znovu vysvětlil, proč začínám novou práci, a to hned. „Omlouvám se.“

„Nový knižní klub a nová práce ve stejný den?“ zeptala se Aurora. „Nevím, kde na to bereš čas. Seš jako nějaká superžena.“

„Jo, uvolnil se mi rozvrh,“ vysvětlovala jsem rozpačitě a doufala, že mě nebude nutit, abych to dál rozváděla.

Henry se po mém odmítnutí netvářil ani šťastně, ani smutně, jen neutrálně. „Tak někdy jindy.“

„Ahoj, Halle,“ usmála se na mě Aurora a oba se otočili k odchodu. „Uvidíme se ve škole. A hodně štěstí! Slibuju svou účast, až se bude mluvit o romantické knize, která bude skutečně romantická.“

„PŘEŽILA JSI!“ ZAKŘIČELA INAYAH, když jsem sestoupila po schodech do hlavní části obchodu. „Jak to šlo? Chtěla jsem jít nahoru, ale měla jsem tu nával matek, které právě vyložily děti u Simone na lekce bruslení. Příští týden přijdou na schůzku. Jakmile jsem řekla ‚influencerka a farmář se znovu setkávají po známosti na jednu noc‘, všechny si knihu okamžitě koupily! To je strašně cool! Vůbec mě nenapadlo, že bychom mohli získat nové členy na kluzišti!“

Přestože posledních pár týdnů bylo ve znamení náboru členů, plánování života, návratu na vysokou a nutkání desetmilionkrát denně kontrolovat telefon, jestli mi nepíše Will, stálo za to být v blízkosti někoho, kdo žije svůj sen.

Když mě stránka Enchanted začala sledovat a viděla jsem, že budou otevírat v Maple Hills, okamžitě jsem jim poslala nadšenou zprávu. Inayah se mi představila a řekla mi, že otevřít si vlastní knihkupectví je její celoživotní cíl. Tahle budova už pár let zela prázdnotou, nejspíš kvůli rvačkám, které se odehrávaly před vedlejším barem, než ho zavřeli. Je okouzlující, s vysokými stropy a spoustou světla, a protože byl dům vedle zrovna v rekonstrukci, myslela si Inayah, že tenhle obchod pro ni bude ideální. Když jsem přišla na slavnostní otevření, zamilovala jsem ve chvíli, kdy jsem prošla dveřmi natřenými jemným lila odstínem.

Ve skutečnosti, dokonce i když jsem se zrovna nevěnovala Willovi, jsem na knižní klub neměla čas. Třetí ročník mi nejspíš nakope zadek, ale byla jsem nejstarší dcera a nikdo mě nenaučil říkat ne. V tomhle konkrétním případě to nebyla technicky vzato pravda, protože já vlastně ne řekla, ale cítila jsem se kvůli tomu špatně, samozřejmě, a tak jsem zase byla tam, co vždycky.

Měla jsem dělat věci pro sebe a Inayah se mi opravdu líbila. Navíc romantika je můj oblíbený žánr, takže když řekla, že chce zkusit knižní klub zaměřený jenom na ni, připadalo mi to jako osud.

„Myslím, že je to dobře.“ Vzala si ode mě klíče od skladu a uložila je do zásuvky pod pultem. „Na úvodní sezení v úplně novém klubu to byla opravdu dobrá účast a všichni byli nadšení. Jen pár z nich se dívalo na adaptaci místo toho, aby četli knihu.“

Opřela se o pult a podepřela si bradu pěstí. „Firth nebo MacFadyen?“

„MacFadyen.“

Inayah souhlasně přikývla. „I já jsem sedmadvacetileté vystrašené břímě pro své rodiče. Jak reagovali na tvou poslední otázku?“

„Opravdu dobře a mám asi patnáct dalších lidí do svého týmu Romantika. Jsem ráda, že jsem začala s Pýchou a předsudkem, protože když jsem se lidí ptala, jestli jim připadá jako opravdu romantická kniha, rozproudila se dost zajímavá diskuze.“

„Jsem ti moc vděčná, že sis to rozmyslela, Halle. A vím, že musíš do nové práce, takže tě nechci zdržovat povídáním celé odpoledne.“

„A já jsem ti vděčná, že jsi mě i tak chtěla! Máš ty letáky, o kterých ses zmiňovala? Rozvěsím je po koleji.“

Sklouzla ze stoličky a ponořila se za pult, takže jsem z ní viděla jen temeno plné lesklých černých vlasů. Přehrabovala se tam, než se zase objevila se štosem letáků a kelímkem špendlíků. Začala letáky rozdělovat na hromádky a znovu se vrhla pod pult, když si uvědomila, že jí některé chybí. „Chceš nějaký o té literární soutěži?“

Připadala jsem si jako pes, kterému právě řekli, že jde na procházku. Uši mě skoro svědily. „Literární soutěž?“

„Jo,“ odpověděla a položila na hromádku další leták. „Pořádá to Calliope Publishing; jejich indie tým mě oslovil, jestli bych nechtěla dělat reklamu mezi zákazníky. Musíš poslat román o minimálně sedmdesáti tisících slovech a vítěz získá místo v nějakém nóbl kurzu tvůrčího psaní v New Yorku během léta. Myslím, že uzávěrka je o jarních prázdninách, ale radši se na to ještě podívej. Zní to skvěle, ale s výjimkou několika pochybných fanfikcí, které jsem napsala v patnácti, rozhodně nemám žádný materiál.“

Přejížděla jsem lesklý leták očima, měla jsem pocit, že mi každou chvíli vypadnou z hlavy jako postavičce z komiksu. Tohle už nemohlo být dokonalejší a já nemám nouzi o nápady a mám teď tolik volného času a… a musím jít do práce. „Podívám se na to. Díky, Inayah. Měla bych už vyrazit.“

„Hodně štěstí!“

Cesta do hotelu trvala o polovinu kratší dobu, než jsem předpokládala, takže jsem strávila patnáct minut na parkovišti a přemítala, jestli je neslušné nebo naopak svědomité přijet o třicet minut dřív. Na svou obranu musím říct, že jsem si představila všechny možné věci, které by se mohly pokazit, a zahrnula je do přípravy. Nemohla jsem za to, že když jsem se vrátila k autu na parkovišti u Enchanted, pořád ještě jsem měla všechny čtyři pneumatiky.

Ze sedadla spolujezdce na mě zíral leták soutěže, ale už jsem si ho přečetla desetkrát, abych si potvrdila, že ano, na sto procent něco pošlu. Kdybych chodila s Willem, řekl by mi, že je málo času, nebo že je soutěž příliš náročná. Přesvědčoval by mě, že je sobecké věnovat volno, které bych mohla trávit s ním, prací na něčem, z čeho jsem nadšená, když už mám tolik závazků.

Ale teď jsem s Willem nechodila a chtěla jsem to pro sebe. Odmítala jsem se kvůli tomu cítit provinile, i když nevyhraju, budu mít konečně na prvním místě sebe a splním cíl, který mě těší.

Netrpělivá část mého já by si přála, aby mohla jet domů a začít na tom hned pracovat, ale ta zodpovědná Halle, ve které jsem byla tak dobrá, se rozhodla, že to hodí za hlavu a bude se věnovat svému aktuálnímu úkolu: práci v hotelu Huntington.

Možná mi bude trvat až do příštího léta, než přijdu na odpověď.

„Je West ten, koho nahrazuju?“

Když jsem to shrnula, neměla jsem moc co ztratit, a ještě méně co získat, když jí budu lhát.

Table of Contents

Dopis od Hannah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí