Přeložila Zuzana Ľalíková

THE GRAHAM EFFECT

Copyright © 2023. THE GRAHAM EFFECT by Elle Kennedy

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2025

ISBN 978-80-249-5730-2

prolog

GIGI

Je snad slavný, nebo co?

PŘED ŠESTI LETY

Když jsem byla malá, jeden z tátových kamarádů se mě zeptal, co chci být, až vyrostu.

Pyšně jsem odpověděla: „Stanley Cup.“

Ve čtyřech letech jsem si myslela, že Cup je člověk. Po pravdě ze všech těch dospěláckých konverzací, které kolem mě probíhaly, jsem pochopila, že táta se se Stanleym Cupem zná osobně (přesněji se s ním několikrát setkal), což je pocta, které se dostalo jen těm nejlepším z nejlepších. Takže tenhle Stanley, ať už ten úžasný člověk byl kdokoli, musel být živoucí legenda. Fenomén. Člověk, jakým se mnoho jiných chce stát.

Žádné takové, že bych byla jako táta, prachobyčejný profesionální sportovec. Nebo máma, pouhopouhá skladatelka písní ověnčená mnoha cenami.

Hodlala jsem se stát Stanleym Cupem a podmanit si celý svět. Už si nepamatuju, kdo mi řekl pravdu a zkazil mi tak radost. Asi moje dvojče Wyatt. Kazí mi radost moc rád.

Škoda ale už byla napáchána. Zatímco Wyatt si v dětství vysloužil od táty normální přezdívku – ryzí „sporťák“ –, mně začali přezdívat Stanley. Nebo Stan, když je chytila lenora. I mámě, která předstírá, že ji všechny ty otravné přezdívky, kterými je hokejový svět prodchnutý, štvou, to stejně občas ujede. Minulý týden při večeři požádala Stanleyho, aby jí podal brambory. Zrádkyně.

A dnes ráno jsem si na seznam připsala dalšího zrádce.

„Stane!“ ozve se hlas z opačného konce chodby. „Jdu tvému otci a ostatním trenérům pro kafe. Chceš taky něco?“

Otočím se a zpražím tátova asistenta pohledem. „Slíbil jsi, že mi tak nebudeš říkat.“

Tommy má aspoň tu slušnost, že se zatváří zkroušeně. A pak tu slušnost hodí do koše. „Dobře. Na mě se nezlob, není to z mojí hlavy. Ale asi bude na čase, aby sis přiznala, že tuhle válku nevyhraješ. Chceš moji radu?“

„Nechci.“

„Radím ti, aby ses s tou přezdívkou smířila, moje krásná milá.“

„Nikdy,“ zabručím. „Ale beru tu ‚krásnou milou‘. Klidně mi tak říkej dál. Připadám si díky ní hezoučká a zároveň mocná.“

„Máš to mít, Stane.“ Při pohledu na můj pobouřený výraz se zasměje a znovu se zeptá: „Kafe?“

„Ne, nedám si, ale díky.“

Tommy, ztělesnění neutuchající energie, odběhne. Za tři roky, co pracuje jako tátův osobní asistent, jsem ho neviděla vzít si víc jak pětiminutovou pauzu. I ve snech nejspíš jenom běhá na pásu.

Pokračuju chodbou k dámské šatně, kde skopnu boty a nazuju brusle. Je půl osmé ráno, takže mi zbývá spousta času na rozehřátí. Až sem nastoupí táborníci, vypukne chaos. Do té doby mám kluziště pro sebe. Jsem tu jen já a čerstvě upravený, hladký a čistý led, bez jediné jizvy po ostřích bruslí, které ho co nevidět poškrábou.

Rolba právě dokončuje poslední kolo, když vstoupím na led. Zhluboka se nadechnu své nejoblíbenější vůně na světě: studeného vzduchu a ostrého pachu podlahy vyložené gumou. Kovové vůně mých čerstvě nabroušených bruslí. Těžko popsat, jak je příjemné to všechno vnímat.

Několikrát pomalu, lenivě objedu kluziště. Juniorského tábora se ani neúčastním, ale tělo mi nedovolí na dlouho opustit rutinu. Co si pamatuju, probouzela jsem se brzy a chodila bruslit. Někdy se rozhodnu pro jednoduché nácviky. Jindy jen tak bezcílně kroužím kolem dokola. Během hokejové sezony, kdy se musím účastnit skutečných tréninků, si dávám pozor, abych při těchto svých sólo jízdách nepřepínala síly. Tento týden ovšem nebudu hrát, jen pomáhat tátovi. A tak mi nic nebrání vystartovat plnou parou podél mantinelu.

Bruslím rychle a tvrdě, proletím za branku, ostře se otočím a co nejsvižněji vyrazím k modré čáře. Když konečně zpomalím, srdce mi buší tak hlasitě, až v první chvíli neslyším hlas, který ke mně doléhá od střídačky domácích.

„… co dělat!“

Otočím se a uvidím tam stát kluka svého věku.

Ze všeho nejdřív si na něm všimnu zamračeného výrazu.

A vzápětí si uvědomím, že je navzdory tomu zamračení neskutečně pohledný.

Má jeden z těch přitažlivých obličejů, které se mohou mračit, aniž by tím jakkoli utrpěla estetika. Spíš naopak vypadá ještě rajcovněji. Dodává mu to auru drsňáka.

„Hej, slyšelas mě?“ Hlas má hlubší, než jsem čekala. Zní, jako by měl někde na verandě v Tennessee zpívat country balady.

V bruslích proskočí nízkými dvířky v mantinelu na led. Uvědomím si, že je vysoký. Úplně se nade mnou tyčí. A v životě jsem neviděla oči takového odstínu modré. Jsou neskutečně tmavé. Jako safíry smíchané s ocelí.

„Co prosím?“ zeptám se. Usilovně se na něj snažím nezírat. Jak může být někdo až takhle přitažlivý?

Černé hokejové kalhoty a šedý dres podtrhují jeho vysokou postavu. Je docela vytáhlý, ale už teď, a to mu je tak patnáct, možná šestnáct, je stavěný jako hokejista.

„Řekl jsem, že tu nemáš co dělat,“ vyštěkne.

A v tu chvíli se vzpamatuju. Aha, fajn. Takže tenhle kluk je vůl.

„A ty snad jo?“ zeptám se. Tábor začíná až v devět. To vím jistě, protože jsem pomáhala Tommymu okopírovat rozvrhy, které byly součástí uvítacích balíčků.

„Ano. Je první den hokejovýho tábora. Přišel jsem se rozehřát.“

Těma svýma magnetickýma očima sjede moje obepnuté džíny, fialovou mikinu i sytě růžové návleky na lýtkách.

Povytáhne obočí a dodá: „Asi sis spletla datum. Krasobruslařskej tábor se koná až příští týden.“

Přimhouřím oči. Škrtněte to – tenhle kluk je obrovský vůl.

„Vlastně jsem –“

„A teď vážně, ty královno plesu,“ skočí mi do řeči úsečným tónem. „Nemáš tu co pohledávat.“

„Královno plesu? Viděl ses v zrcadle?“ odseknu. „To ty vypadáš, že by tě měli korunovat králem plesu.“

Podráždění v jeho výrazu ho podnítí i u mě. A to ani nemluvím o samolibém lesku v jeho očích. Právě to druhé mě utvrdí v rozhodnutí, že si s ním trochu pohraju.

Podle něj sem nepatřím?

A ještě mi říká královna plesu?

Jo… Víš co, debile? Polib si tu svoji fešnou prdelku.

S neviňoučkým úsměvem si schovám ruce do zadních kapes. „Je mi líto, ale nikam nejdu. Vážně tu potřebuju zapracovat na otočkách a piruetách, a jak tak vidím,“ rozmáchlým gestem ukážu na rozlehlé prázdné kluziště, „je tu dost místa pro nás oba. Když mě teď omluvíš, tahle královna plesu se už vážně potřebuje vrátit k tréninku.“

Znovu se zamračí. „Řekl jsem ti tak jen proto, že neznám tvoje jméno.“

„Nenapadlo tě se mě na něj prostě zeptat?“

„Fajn.“ Odfrkne si. „Jak se jmenuješ?“

„Do toho ti nic není.“

Rozhodí rukama. „Fajn. Chceš tu zůstat? Si posluž. Klidně si tu předváděj piruety do aleluja. Hlavně za mnou nechoď s brekem, až se tu ukážou trenéři a vykopnou tě.“

S těmi slovy odjede pryč a můj naleštěný led poskvrní hlubokými rýhami po ostří svých bruslí. Jede po směru hodinových ručiček, tak naschvál vyrazím proti němu. Když se míjíme, probodne mě pohledem. Usměju se na něj. A pak, protože mě baví být na něj hnusná, předvedu sérii otoček v podřepu. Na jedné pokrčené noze držím tu druhou nataženou před sebou, a tudíž přímo jemu v cestě. Uslyším hlasitý povzdech a pak se prudce otočí, aby se mi vyhnul.

Po pravdě jsem se v dětství opravdu věnovala krasobruslení. Nebyla jsem dost dobrá – nebo jsem o tento sport neprojevovala dostatečný zájem –, abych u něj zůstala, ale táta mě ujišťoval, že se mi získané dovednosti budou někdy hodit. Měl pravdu. V hokeji hraje hlavní roli fyzička, ale krasobruslení vyžaduje mnohem větší obratnost. Už po měsíci, kdy jsem se učila pouhé základy, jsem si začala všímat velkých pokroků v rovnováze, rychlosti a tělesném postoji. Všechna ta práce na bruslích, v které jsem se během těchto lekcí zdokonalila, ze mě udělala lepší bruslařku. Lepší hokejistku.

„A teď vážně. Jdi mi z cesty.“ Prudce zastaví, až se mu od bruslí rozletí ledová tříšť. „Stačí, že se s tebou musím dělit o kluziště. Koukej do prdele respektovat můj osobní prostor, ty královno plesu.“

Zvednu se z otočky a složím si paže na hrudi. „Neříkej mi tak. Jsem Gigi.“

Odfrkne si. „Jak jinak. Jméno fakt jak pro krasobruslařku. Budu hádat. Je to zkratka nějakýho echt holčičího jména. Třeba… Georgia. Ne. Gisele.“

„Není to žádná zkratka,“ odpovím chladně.

„Fakt? Takže seš prostě Gigi?“

„Vážně tu kritizuješ moje jméno? Jak se vůbec jmenuješ ty? Určitě to bude něco echt klučičího. Jako Braden nebo Carter.“

„Ryder,“ zamumlá.

„Jak jinak,“ napodobím ho a rozesměju se.

V očích se mu mihne touha vraždit, která vteřinu nato přejde v podráždění. „Hlavně se mi nepleť pod nohama.“

Sotva se ke mně otočí zády, zakřením se a vypláznu na něj jazyk. Když mě tenhle blbec hodlá okrádat o drahocenný čas, který můžu ráno věnovat bruslení, můžu se mu pomstít aspoň tak, že mu polezu na nervy. A tak si dám záležet, abych mu co nejvíc překážela. Zrychlím, rozpažím a předvedu další sérii otoček.

Jo, krasobruslení mě baví. Úplně jsem zapomněla, jak moc mě baví.

„A je to tu. Teď si to vyžereš,“ ozve se za mnou Ryderův posměšný hlas. Se špetkou uspokojení.

Zpomalím, když ke mně zpoza dvoukřídlých dveří na opačné straně kluziště dolehne hlasitá ozvěna kroků.

„Radši ber roha, Gisele, než nasereš Garretta Grahama.“

Dojedu až k Ryderovi. Hraju hloupou. „Garretta… jakýho?“

„Děláš si prdel? Nevíš, kdo je Garrett Graham?“

„Je snad slavný, nebo co?“

Ryder na mě vykulí oči. „Je to hokejovej král. Tohle je jeho tábor.“

„Aha. Hm. Mě zajímají jen krasobruslaři.“

Pohodím culíkem a proklouznu kolem něj. Chci stihnout ještě jeden prvek, hlavně abych zjistila, jestli si vůbec pamatuju, co jsem se během krasobruslařských lekcí naučila.

Zrychlím. Najdu rovnováhu. Moje brusle nemají zoubky, protože jsem si obula hokejové, ale tento skok nevyžaduje odraz na zoubcích. Zatočím, naberu hybnost, odrazím se od ostří bruslí a ve vzduchu vykouzlím piruetu.

Doskok je otřesný. Tělo nemám ve správné poloze. Navíc jsem se otočila až moc, ale stejně se mi podaří nezarýt nosem do ledu. Skok postrádá eleganci natolik, že sebou rozpačitě trhnu.

„Gigi! Co to tu sakra děláš? Chceš si zlomit kotník?“

Otočím se k plexisklu, kde asi šest metrů ode mě stojí můj zamračený otec. Na sobě má kšiltovku a tričko s logem hokejového tábora, na krku mu visí píšťalka a v ruce drží kelímek s kávou.

„Promiň, tati,“ křiknu rozpačitě. „Jen jsem si něco zkoušela.“

Za sebou uslyším přidušené zachroptění. Ryder ke mně dojede a tmavé oči mu ještě víc potemní.

Zakloním hlavu a neviňoučce se na něj usměju. „Copak?“

„Tati?“ zavrčí tiše. „Garrett Graham je tvůj táta?“

Pronese to tak rozhořčeně, až se rozesměju. „Nejen to, ale dneska taky pomáhám při vašem tréninku střelby na branku.“

Přimhouří oči. „Ty hraješ hokej?“

Natáhnu se po něm a poplácám ho po paži. „Neboj, králi plesu. Budu tě šetřit.“

Hokejoví králové – přepis

Poprvé vysíláno: 28. 7.
© The Sports Broadcast Corporation

Jake Connelly: Když už je řeč o naprostých katastrofách, jedná se o perfektní úvod k další části našeho pořadu. Ze světa univerzitního hokeje přišla významná zpráva: sloučení týmů Briaru a Eastwoodu. Jedná se o tvoji almu mater, Gare.

Garrett Graham: Studuje tam i moje dcera. Aby to zůstalo v rodině.

Connelly: Na škále od jedné do deseti – jedna je katastrofa a deset apokalypsa –, jak zlé to bude?

Graham: No, nevypadá to dobře.

Connelly: Domnívám se, že to je ještě hodně slabě řečeno.

Graham: No, ano. Ale rozebereme to. Když pominu fakt, že se jedná o bezprecedentní situaci – fúze dvou týmů první divize mužského hokeje do jednoho… To se běžně neděje. Ale mohlo by to mít určité výhody. Chad Jensen dostane do rukou supertým. Colson a Ryder na jedné soupisce! A to ani nemluvím o Demaineovi, Larsenovi a Lindleym. Navíc s Kurthem v síti! Jistě budeš souhlasit, že takový tým nikdo nezastaví.

Connelly: Teoreticky ne. A budu první, kdo uzná, že budou jejich budoucí výhry zasloužené. Chad Jensen je nejúspěšnější trenér vysokoškolského hokeje. Dvanáct účastí na mistrovství a sedm vítězství jenom během jeho kariéry na Briaru. Drží rekord v počtu výher na šampionátu –

Graham: To ti tvůj tchán za tuhle reklamní kampaň platí? Nebo to děláš zdarma, aby sis u něj vysloužil pár plusových bodíků?

Connelly: Říká chlap, co pod vedením Jensena vyhrál tři z těch sedmi mistrovství.

Graham: Jo, to je fakt. Takže ani jeden z nás není objektivní. A teď vážně. Jensen je hokejový čaroděj, ale ani on nedokáže vymazat desítky let vzájemné zášti a hořké řevnivosti. Briar a Eastwood jsou spolu už roky ve své skupině na kordy. A najednou se po těch klucích čeká, že se k sobě budou chovat slušně?

Connelly: Má před sebou těžký úkol, to je jasné. Ale jak jsi řekl, pokud se jim to podaří vyřešit a fungovat jako jeden tým, možná budeme svědky zázraku.

Graham: Buď to, nebo se ti kluci navzájem pozabíjejí.

Connelly: To brzy zjistíme.

1. kapitola

GIGI

Kouzelná péra

Hokejista není jen člověk, který hraje hokej.

Který dochází na stadion hodinu před utkáním, nazuje brusle, odmaká si ty svoje tři třetiny, převleče se do civilního a odkvačí domů.

Skutečný hokejista pro ten sport žije a dýchá. Neustále trénujeme. Dáváme tomu všechen čas. Na stadion jezdíme dvě hodiny před tréninkem, abychom se zlepšili. Duševně, fyzicky i emočně. Posilujeme, dřeme a ženeme naše těla až na pokraj sil. Věnujeme tomu sportu celý život.

Hrát na univerzitní úrovni vyžaduje obrovské odhodlání, ale zároveň je to výzva, kterou jsem vždycky toužila pokořit.

Týden před začátkem akademického roku se vracím ke své obvyklé ranní rutině. Období mimo sezonu je fajn, protože můžu trávit víc času s rodinou a přáteli, přispat si a pochutnávat si na nezdravém jídle, ale stejně se na začátek sezony vždycky těším. Bez svého sportu si připadám ztracená.

Dnes ráno na jednom ze dvou briarských hokejových stadionů trénuju sprinty. Jednoduché cvičení střelby na branku, kdy v oblouku zrychlím a pošlu kotouč do sítě. Sice si vynadám, kdykoli minu, ale stejně není nad ozvěnu puku, který v prázdném stadionu naráží do mantinelů.

Dřu takhle asi hodinu, dokud si nevšimnu, že mě u střídačky domácího týmu k sobě gestem volá trenér Adley. Dojedu k němu zpocená jak prase.

Povytáhne koutek úst. „Nemáš tady co dělat.“

Stáhnu si rukavice. „Říká kdo.“

„Pravidla Národní vysokoškolské atletické asociace týkající se mimosezonních tréninků.“

Zakřením se. „Týkající se oficiálních tréninků pod vedením trenérů. Já si tu jen ve svém volném čase bruslím.“

„Přece víš, že na sebe nemusíš být tak tvrdá, Gi.“

„Páni,“ vydechnu pobaveně. „Chcete snad, abych na ledě podávala slabší výkon, než na jaký mám?“

„Ne. Chci, aby sis nechala trochu šťávy na –“ Zarazí se a uchechtne. „Víš co? Radši nic. Pořád zapomínám, že mluvím s Grahamovou. Jsi dcera svého otce.“

Jiskru mé hrdosti na okamžik zchladí mírné bodnutí roztrpčení. Když máte slavné rodiče, trávíte hodně času v jejich stínu.

Už když jsem začala hrát, věděla jsem, že mě budou napořád srovnávat s otcem. Táta je živoucí legenda, jinak se to nedá říct. Je držitelem tolika rekordů, že už se dávno nedají ani spočítat. A i ve čtyřiceti minulou sezonu válel. V pohodě by mohl hrát ještě rok dva, ale táta je chytrý. Rozhodl se ukončit kariéru, dokud je na vrcholu. Jako Gretzky, ke kterému ho neustále přirovnávají.

Právě to malé podrážděné bodnutí potřebuju držet na uzdě. Vím to. Pokud už chcete, aby vás s někým srovnávali, ať je to jeden z nejlepších sportovců v historii. Asi se nejvíc ze všeho bojím mizogynních dodatků, které následují po všech komplimentech, jež jsem během let obdržela.

Hrála dobře… na holku.

Má působivou statistiku… na ženu.

Hokejistům nikdo neříká, že na muže hráli výborně.

Pravdou ale je, že mužský a ženský hokej jsou dva naprosto odlišné světy. Ženy mají po vysoké mnohem méně příležitostí hrát, jejich profesionální liga přitahuje méně diváků a také si nepoměrně méně vydělají. Chápu – jedno utkání NHL sleduje o miliony více diváků než všechny zápasy ženské ligy dohromady. Muži si zaslouží každý vydělaný cent a všechny příležitosti, které se jim naskytnou.

Pro mě to znamená, že musím využít veškeré možnosti, kterých se mi coby hokejistce dostane.

A to znamená?

Olympiáda, kotě.

Už od šesti let je mým cílem dostat se do národního týmu a přivézt domů olympijské zlato. Dřu na tom celý život.

Trenér mi otevře dvířka v mantinelech. „Přijede tvůj táta na tábor i letos?“

„Ano. Někdy tenhle týden. Nejdřív si ale potřebuje odpočinout. Minulý týden jsme se vrátili z každoročního pobytu u Tahoe.“

Moje rodina tráví spolu s blízkými přáteli a příbuznými každý srpen u jezera Tahoe. Celé léto se u nás kvůli všem těm návštěvám netrhnou dveře.

„Letos za námi přijelo několik tátových bývalých spoluhráčů z Bostonu a řekněme, že každé ráno se na našem molu povalovala spousta chlápků s kocovinou,“ dodám s pobaveným úsměvem.

„Chudák jezero.“ Adley moc dobře ví, co všechno jsou táta a jeho spoluhráči schopní natropit. Býval asistentem trenéra Medvědů v době, kdy za ně táta hrál. Po pravdě, právě táta přetáhl Toma Adleyho do Briaru, aby trénoval ženský tým.

I kdybych chtěla uniknout otcovu stínu, nad vchodem do této budovy visí jeho jméno. Grahamův stadion. Před deseti lety věnoval univerzitě peníze na kompletní přepracování programu ženského hokeje. Univerzita tak postavila nové budovy a najala nové trenéry a skauty, kteří měli za úkol najít na středních školách ty největší talenty. Celé roky se briarský ženský tým nedal s tím mužským srovnávat, dokud mu táta nevlil novou krev do žil. Tvrdil mi, že pokud bych se pak rozhodla studovat na Briaru, chce, abych hrála za dobrý tým.

Pokud.

Cha.

Jako bych snad mohla studovat někde jinde.

„Co tu vlastně dneska děláte?“ zeptám se trenéra cestou v tunelu.

„Jensen mě požádal, abych mu s jeho táborem trochu pomohl.“

„Sakra. To začíná dneska?“

„Ano. A prokaž mi laskavost a vyřiď děvčatům, ať to trochu zklidní. Jedná se o uzavřený trénink. Jestli tam Jensen kteroukoli z vás uvidí, budu dělat, že o ničem nevím.“

„Jak to myslíte? Holky –“

To už ale trenér zmizí za rohem do chodby, která vede ke kancelářím trenérů.

Odpověď dostanu, když vejdu do šatny, kde najdu shromážděné spoluhráčky.

„Hele, Gi, zůstaneš a omrkneš s námi to divadlo?“ Naše kapitánka Whitney Cormacová se na mě z lavičky zakření.

„Jasně. Bych si to nenechala ujít. Jenže Adley vzkazuje, že na sebe nemáme upozorňovat, jinak bude Jensen vyšilovat.“

Camila Martinezová, třeťačka jako já, si hlasitě odfrkne. „Podle mě bude mít Jensen plné ruce práce, aby zkrotil ty vzteklé pitbuly. Nás na tribunách si ani nevšimne.“

Vytáhnu si ze skříňky taštičku s toaletními potřebami. „Sprchnu se a přijdu za vámi.“

Nechám holky v šatně a zamířím do sprch. Pod proudem horké vody přemýšlím, jak mužský tým přežije sloučení Briaru a Eastwoodu. Ta fúze znamená pro hokejový program obrovské zemětřesení a došlo k němu tak rychle, že se o tom někteří kluci dozvěděli, až když bylo po všem.

Eastwoodská vysoká je už po desetiletí naším rivalem. Minulý měsíc skončili. Jako že zavřeli celou univerzitu. Ukázalo se, že se na ni skoro nikdo nehlásil a jediné, co drželo školu nad vodou, bylo několik jejích sportovních programů, zvlášť mužský hokejový tým. Bylo jasné, že Eastwoodská končí a všichni ti sportovci by měli po ptákách. Pak se tam jak rytíři na bílém koni zjevili zástupci Briaru, aby situaci zachránili, a hráče odkoupili. Takže eastwoodský tým teď spadá pod Briar, což s sebou přináší několik změn.

Jejich kampus v Eastwoodu v New Hampshiru, který se nachází asi hodinu autem od Bostonu, se oficiálně přejmenoval na Eastwoodský kampus Briarovy univerzity. Pořád se tam studenti učí, ale aby se přechod pod Briar uspíšil, všechny stadiony zavřeli a budovy nyní čeká rekonstrukce.

A především: eastwoodský mužský hokejový tým se stal součástí briarského hokejového týmu.

Trenér Chad Jensen má před sebou nevyhnutelný úkol vzít ty dvě sáhodlouhé soupisky a vytvořit z ní jednu. Spousta kluků, kteří na obou školách letos nastoupili do svých týmů, přijde o místo.

Navíc se všichni navzájem k smrti nenávidí.

Ani za nic na světě si tu podívanou nenechám ujít.

Osprchuju se a převléknu do vybledlých džín a tílka. Mokré vlasy si upravím do culíku a na obličej si naplácám hydratační krém, protože vzduch na stadionu mi vysušuje kůži.

Moje spoluhráčky na mě už čekají na tribunách. Moudře se rozhodly nepřiblížit ke střídačkám a zabraly si místo nalevo a několik řad za trestnými lavicemi. Dost blízko na to, abychom slyšely všechny vzájemné rýpance, ale s trochou štěstí dost daleko, aby si nás trenér Jensen nevšiml.

Whitney se posune, abych si k ní mohla přisednout.

Z tunelu k nám dolehnou tlumené hlasy všech těch přerostlých malých kluků a mě v hrudi bodne vzrušení.

V řadě přede mnou si Camila promne ruce a s neskrývanou radostí v očích se na mě ohlédne. „Je to tady.“

Vynoří se v chumlech po dvou a třech. Tuhle dva druháci, tamhle několik čtvrťáků. Na sobě mají buď černé, nebo šedé tréninkové dresy. Všimnu si, že se někteří s úšklebkem tahají za rukávy, jako by jim bylo fyzicky zle, že musí nosit barvy Briaru.

„Upřímně řečeno je mi eastwoodských tak trochu líto,“ přiznám.

„Mně teda ne,“ odpoví Camila se širokým úsměvem. „Nejmíň rok se díky nim nebudeme nudit.“

Stočím pohled na led. Všichni si ještě nestihli nasadit přilby, a tak mezi nimi zahlédnu povědomý obličej. Při pohledu na něj mi poskočí srdce.

„Case vypadá dobře,“ prohodí Whitney s uznalým tónem v hlasu. Štve mě to.

„Jo,“ odpovím neurčitě.

Nemýlí se. Právě proto mě ta její poznámka štve. Můj bývalý přítel je až nemožně pohledný. Vysoký a plavovlasý, má světle modré oči, které získaly hřejivý odstín letní oblohy, kdykoli to na mě vybalil.

Právě mluví se svým kamarádem Jordanem Tragerem. Nevšiml si mě. Jsem ráda. Naposledy jsme se viděli v červnu, ale přes léto jsme si párkrát napsali. Chtěl za mnou přijet. Nedovolila jsem mu to. Nevěřím, že se dokážu v Caseově blízkosti ovládnout. Už jen to, že to moje hloupé srdce při pohledu na něj poskočilo, mi napovídá, že jsem udělala dobře, když jsem jeho návštěvu v létě odmítla.

„Panebože, právě jsem se zamilovala.“

Camila mě přiměje odtrhnout oči od Case a věnovat pozornost dalšímu nově příchozímu.

Tak jo, páni. Je nepopiratelně sexy. Má špinavě blond vlasy, světle šedé oči a obličej, který by mohl způsobit nejednu bouračku. Určitě je z Eastwoodské, protože jsem ho ještě nikdy neviděla.

Camila prakticky slintá. „V životě mě ničí profil takhle nevzrušil.“

Několik kluků se s hokejkami v rukou zahřívá a rozbrusluje podél mantinelů. Rozhlédnu se po nich, ale nikoho neznám.

Camila se nakloní a shlédne dolů. „Který z nich je Luke Ryder?“ zeptá se zvědavě. „Prý ho Jensen vůbec nechtěl.“

„Jo, jasně že nechtěl nejúspěšnějšího útočníka ve státě,“ řekne Whitney suše. „O tom silně pochybuju.“

„Tak hele, má určitou pověst,“ namítne Cami. „Nedivila bych se, kdyby Jensen chtěl mít tým nadále bez poskvrnky.“

Na tom, co říká, něco je. Všichni jsme viděli, co se před dvěma lety semlelo na mistrovství světa juniorů, když se Luke Ryder v šatně poté, co kluci získali pro Spojené státy zlatou medaili, popral s jedním ze svých spoluhráčů. Ryder mu zlomil čelist a poslal ho do nemocnice. Na celý incident, nebo přesněji na důvod jejich rvačky, škola uvalila informační embargo. Dodnes se neví ani to, kdo si začal, ale vzhledem k tomu, že ten druhý hráč to odskákal víc, se zdá, že si s ním Ryder potřeboval srovnat účty.

Pokud vím, od té doby je za slušňáka, ale když z jiného hráče málem vymlátíte duši, táhne se to s vámi. Máte v záznamech skvrnu bez ohledu na statistiky.

„To je on,“ oznámím a kývnu ke kluzišti.

Luke Ryder dojede k blonďákovi, na kterého Cami ještě pořád zamilovaně zírá, a ještě jednomu klukovi s krátce zastřiženými vlasy. Naposledy zahlédnu Ryderovu ostře řezanou čelist a pak už si nasadí přilbu a odvrátí se.

Pořád je stejně přitažlivý, jak si pamatuju. Akorát už to není ten hubený a vytáhlý patnáctiletý kluk. Dospěl v muže s pěkně vypracovanými svaly. Čiší z něj ryzí síla.

Od toho mládežnického tábora, který táta pořádal před pěti nebo šesti lety, jsem ho neviděla. Dodnes se naježím, kdykoli si vzpomenu, jak mě tehdy shazoval. Jak mi říkal, že na led nepatřím. A aby toho nebylo málo, měl mě za krasobruslařku. A taky mi říkal královna plesu. Kretén. Bavilo mě setřít mu ten namyšlený úšklebek, když jsme později trénovali dva na jednoho a já jsem jeho i dalšího hráče předjela a vstřelila gól. Jo, holt mi podobné malichernosti dělají radost.

„Je tak strašně sexy,“ vzdychne Whitney.

„To děvkaři bývají,“ prohodí Cami. „Mají kouzelná péra.“

Všechny se uchechtneme.

„Je to děvkař?“ zeptá se Whitney.

Cami se smíchem odpoví: „No, to je snad vidět. Se na něj podívej. Navíc se o něm říká, že střídá jednu za druhou. Ale ne jako normálně.“

S pobaveným úsměvem ji dloubnu do zad. „Co tím myslíš? Jak se dá střídat jedna za druhou nenormálně?“

„Myslím to tak, že se nemusí přetrhnout, aby si vrznul. Nikdy žádnou nebalí. Nedělá ze sebe takovýho toho typickýho arogantního hokejistu. Moje sestřenice ho loni viděla na jedné párty a říkala, že tam ten kluk celou dobu jen postával v koutě. Za celý večer neřekl nikomu ani slovo, a přesto se tam na něj vrhala horda nadržených holek. Stačilo mu si vybrat.“

Vzduch prořízne zahvízdání. Všechny instinktivně zpozorníme, a to se ani nejedná o náš trénink.

Trenér Jensen nastoupí na led. Doprovází ho dva asistenti a Tom Adley. Znovu ostře zahvízdá. Dvakrát.

„Seřadit! Chci ve středu dvě srovnaný řady.“ Jeho hlas se nese rozlehlým stadionem.

Kluci si rychle nasadí přilby a zaklapnou masky, upraví rukavice a seřadí se. Je jich tu méně, než jsem čekala.

„Neměla Eastwoodská na soupisce tak třicet hráčů?“ zeptám se Whitney.

Přikývne. „Prý je rozdělil na dvě skupiny. Tohle je nejspíš první z nich.“

Pobaveně se ušklíbnu, když si všimnu, jak se týmy seřadily. Briarští stojí jeden vedle druhého. Eastwoodští taky. Ryder zaujal místo mezi dvěma svými kamarády a pevně zatíná čelist.

„Dobrá,“ vyštěkne Jensen a tleskne. „Nebudeme marnit čas. Musíme toho tenhle týden hodně stihnout, abych mohl dokončit soupisku. Začneme základy. Nahodíte a vyrazíte za pukem. Ať ze sebe dostanete trochu energie, co?“

Ostatní trenéři pošlou každého na pozici za jednou z branek. Protože se předtím rozdělili podle týmů, většinu dvojic tak tvoří jeden kluk z Briaru a jeden z Eastwoodské.

Tohle bude zábava.

„První hráč, který získá kotouč, se pokusí střelit na branku. Druhý hráč ho forčekuje a pokusí se mu puk sebrat.“

Znovu hvízdne, aby se kluci dali do pohybu. Jedná se o jedno z nejjednodušších cvičení, a přesto mi v krvi tančí vzrušení. Miluju tenhle sport. Hokej mi jednoduše přináší čirou radost.

Jensen odhodí kotouč k rohu protější sítě a podél mantinelů k němu vyrazí prvních pár hráčů. Na dresech nemají ani čísla, ani jména, proto netuším, na koho se právě dívám.

V druhé dvojici ovšem okamžitě poznám Case. Ne podle vzhledu, ale podle jeho typického stylu rychlé střelby. Case Colson je jedním z nejpřesnějších střelců ze všech univerzitních hokejistů v zemi. I většina brankářů NHL by se proti němu pěkně zapotila. Tampa věděla, co dělá, když se ho rozhodla draftovat.

„Je to teda nudnější, než jsem myslela,“ postěžuje si Whitney. „Kdy to začne být zajímavé?“

„Souhlas,“ ozve se Camila. „Padáme odtud –“

Sotva to řekne, věci naberou spád.

Nejdřív přijde na řadu tvrdý forček od Jordana Tragera. Stejně jako u Case ho poznám podle jeho agresivního stylu hry, protože jsem sledovala spoustu utkání Briaru. Žije a dýchá pro roli hokejového rváče. A taky je to debil a vůl, takže když mu začne druhý hráč agresivitu oplácet, je mi jasné, že Trager na něj měl blbé kecy.

Než stačím mrknout, oba shodí rukavice.

Během utkání univerzitních týmů jsou rvačky zakázané. Oba tyhle blbečky by ihned vyloučili ze zápasu a na ten další by dostali zákaz. I na běžném tréninku to trenéři nevidí rádi a hráči by si pravděpodobně vysloužili trest.

Ovšem dnešní trénink…

Jensen jim nechá volnou ruku.

„Páni,“ sykne Whitney skrz zaťaté zuby, když se eastwoodský hráč rozmáchne a vrazí Tragerovi pěstí do levé tváře.

Stadionem se roznese Tragerův pobouřený řev. V další vteřině se na sebe oba kluci vrhnou, drží se za dresy a vzduchem létají jejich pěsti. Spoluhráči se kolem nich srotí a začnou je hlasitě, divoce povzbuzovat.

Když se oba hráči zřítí na zem s propletenýma nohama a bruslemi, Cami poplašeně zalapá po dechu.

„Proč je Jensen nezastaví?“ vykřikne.

Chad Jensen stojí tři metry od kluků a tváří se znuděně. Kolem něj vypukl chaos. Briarští hecují Tragera a eastwoodští zase povzbuzují svého hráče. Všimnu si, že se mezi oba peroucí se kluky pokusí vložit Case, ale zastaví se, když mu briarský kapitán David Demaine položí ruku na paži.

„No, sakra, i DéDéčko je v tom nechá,“ diví se Camila.

Jsem na tom stejně, i pro mě je to docela šok. Demaine je ten nejmírumilovnější člověk na světě. Asi protože je Kanaďan.

Až když na běloskvoucí led dopadnou první kapky rudé krve, někdo se je konečně rozhodne zastavit.

Obočí mi vyletí vzhůru, když si uvědomím, že je to Ryder. Jeho vysoká postava se rozletí po ledě, a než stačím mrknout, odtrhne svého eastwoodského spoluhráče od Tragera.

Když Trager vstane a pokusí se na protivníka znovu vrhnout, Ryder se postaví mezi oba brunátné hráče. Nevím, co Tragerovi říká, ale ať je to, co je to, kluk ztuhne.

„Bože, to je tak sexy,“ zašeptá Whitney.

„Že ukončil rvačku?“ zeptám se pobaveně.

„Ne. Že se mu podařilo zavřít Tragerovi tlamu. Tomu říkám učiněný zázrak.“

„Nejvíc sexy věc na světě,“ souhlasí Cami a všechny se zasmějeme.

Trager je užvaněný neomalenec. Když jsem chodila s Casem, tolerovala jsem ho, ale občas to bylo těžké. Právě tohle je jedno z pozitiv našeho rozchodu. Už nemusím snášet Tragera.

Jensen znovu hvízdne a pak se k té jejich šarvátce konečně připojí jeho přísný hlas. „Trénink skončil. Vypadněte z mýho ledu.“

„Taky padáme,“ vybídne nás Whitney naléhavě.

Souhlasím. Jensen určitě ví, že tu jsme, a ačkoli nás odtud ještě nikdy nevyhodil, právě jsme viděly na vlastní oči, jak se jeho trénink zvrhl v krvavou bitku. Určitě nestojí o svědky toho, co se bude dít dál.

Beze slova všechny tři seběhneme uličkou. U paty tribun se musíme rozhodnout. Buď půjdeme tunelem k šatnám, kam právě teď míří se staženými ocasy všichni hráči, nebo se pokusíme vyjít dvoukřídlými dveřmi na opačné straně stadionu, kde právě postává Jensen s ostatními trenéry.

Než riskovat Jensenův hněv, mlčky se shodneme, že k tomuhle východu se nepřiblížíme. K ústí tunelu dojdeme zároveň se dvěma eastwoodskými hráči.

Luke Ryder se při pohledu na mě v první chvíli zarazí. A pak přimhouří oči – ty nejtmavší modré oči, jaké jsem kdy viděla – a povytáhne koutek rtů.

„Gisele,“ pozdraví mě pobaveně.

„Králi plesu,“ oplatím mu to.

S tichým uchechtnutím mi věnuje poslední pohled a vyrazí pryč.

2. kapitola

RYDER

Žádný zvířata. Nikdy.

Risknu to a řeknu, že jsme neudělali nejlepší první dojem.

Můžu se mýlit. Třeba si Chad Jensen krveprolití během svých tréninků užívá. Třeba patří k těm trenérům, kteří chtějí vidět na ledě bitvu jak z Pána much, aby oddělil muže od kluků.

Rozzuřený pohled v jeho očích mi ale napovídá, že mezi takový trenéry nepatří.

Zatímco si zabíráme místa, tváří se pořád vztekleji a netrpělivěji. Jensen nám dá jenom pět minut na to, abysme se převlíkli z tréninkový výstroje, takže všichni v první grupě jsou rozcuchaný a neupravený, zastrkávaj si trika a uhlazujou vlasy.

Je tu dvakrát tolik kluků než na ledě. Druhá skupina už dorazila a doteď s jedním asistentem trenéra sledovali záznam utkání. Všichni z druhý skupiny si nově příchozí ostražitě měří.

Tři řady sedadel se otočí k obrovský obrazovce, která je ústředním bodem místnosti. Nebudu vám lhát, vybavený tu jsou mnohem líp než na Eastwoodský. Polstrovaný křesla se dokonce otáčej.

Trenér Jensen se postaví před obrazovku, zatímco tři asistenti s kamennými ksichty se opírají o zeď u dveří.

„Dostali jste to ze sebe?“ zeptá se chladně.

Nikdo se neodváží hlesnout ani slovo.

Koutkem oka vidím, jak si Rand Hawley mne čelist. Schytal od Colsonova nohsleda ošklivou ránu. Přitom moc dobře věděl, že nemá Tragera provokovat.

Už pár let proti Briaru hraju, a tak je znám všechny. Znám většinu jejich statistik a vím, na koho si dávat bacha. Právě Trager byl vždycky jedním z nich. Má pověst divoký gorily a ví, jak protivníkovi zařídit co nejpřísnější trest.

Můj největší soupeř to však není. Tím je… Zadívám se na blonďatýho třeťáka v první řadě.

Case Colson.

Je tu jedinej, na kom by mi mělo záležet. Zatraceně dobrej hokejista. Nejcennější briarskej hráč, takže ho nepochybně postaví do první lajny.

Mojí lajny.

Teda pokud mě Jensen nepodrazí a nestrčí mě do druhý.

Nevím, co by bylo horší. Nehrát v první lajně… nebo hrát ve stejný jako Colson. Najednou mám věřit, že mi briarskej bude krýt záda? Jo, jasně.

„Takže už jsme v klidu?“ zeptá se trenér a rozhlídne se. „Nikdo už nechce vytahovat péro a metr? Ať zjistíme, kdo ho má největšího?“

Nikdo ani nedutá.

Jensen si složí paže na hrudi. Je vysokej a působivej, má tmavý oči, prošedivělý vlasy a na to, že mu musí být přes šedesát, má pořád široký ramena a slušnou kondičku. Vypadá nejmíň o deset let mladší.

A je to bez debat ten nejlepší trenér univerzitního hokeje. Asi proto mě doteď bolí, že mě odmítl, když jsem chtěl nastoupit na Briar.

Už od druháku na střední jsem od sebe odháněl náboráře. I ty z Briaru, přestože tahle univerzita byla moje první volba. Jenže když jsem se musel po maturitě rozhodnout, kam nastoupím, Briar mi nenabídl stipendium. Dodnes si vzpomínám na to ráno, kdy jsem musel polknout hrdost, zavolat tam a zeptat se, jestli bych mohl mluvit s Jensenem. Klidně bych tehdy jel celou tu štreku z Phoenixu až do Bostonu, abych s ním mluvil osobně. Jenže mi dal po telefonu jasně najevo, že se po „pečlivém uvážení“ rozhodl, že se do jeho týmu nehodím.

No, tak teď má smůlu.

Nejenže tu jsem, ale jsem ten nejlepší hráč v týhle místnosti. Vždyť mě do prdele draftovali už v prvním kole.

„Dobře. Když teď soutěž, kdo dál dochčije, skončila, jedno si ujasníme. Ještě jednou během tréninku podobným způsobem znevážíte můj led, a už nebudete reprezentovat tuto školu coby členové mýho hokejovýho týmu.“

Rand, kterej nemá v puse žádnej filtr a neumí číst mezi řádky, se rozhodne bránit. „Se vší úctou, trenére,“ ozve se. „Eastwood si nezačal. To briarský.“

„Ty seš briarskej!“ zařve Jensen.

Můj spoluhráč sklapne.

„Pořád to nechápete. Jste teď jeden tým. Žádnej Eastwood už není. Všichni jste členové mužskýho hokejovýho týmu Briarovy univerzity.“

Několik kluků si neklidně poposedne.

„Podívejte, chápu, že tahle situace není ideální. Ke sloučení obou týmů došlo na poslední chvíli. Nedostali jste dost času přejít na jiný školy ani si najít místa v jiných týmech. Měli jste pech,“ prohlásí stručně.

Na vteřinu ke mně zaletí očima, zas pohled odvrátí a soustředí se na někoho jinýho.

„A slibuju, že pokud se nedostanete do mýho týmu, udělám, co bude v mých silách, abych vám našel místa jinde.“

Jeho velkorysá nabídka mě překvapí. Jensen má pověst chladnokrevnýho tvrďáka, ale možná má i svou něžnou stránku.

„Faktem zůstává, že mám skoro šedesát chlapů a na definitivní soupisku se vás nedostane ani polovina. To pro vás nevypadá dobře,“ pronese zachmuřeně. „Většina z vás se do mýho týmu prostě nedostane.“

Teď už je ticho ohlušující. Slyšet to od něj, tak nenuceně, není dobrej pocit. Ani pro mě. Dost si věřím, že mi Jensen místo v týmu nesebere, ale přesto mě bodne strach.

„Takže to tenhle týden bude takhle. Protože nikdo z nás tenhle vývoj nečekal, Národní vysokoškolská atletická asociace nám dala svolení spustit týden trvající tréninkový tábor, na kterým počty trochu seškrtáme. Na konci tohoto týdne vydám definitivní soupisku týmu a seznam hráčů, kteří nastoupí do prvního zápasu. Pak si s trenérem Maranem a trenérem Perettim sedneme a finalizujeme lajny. Má někdo nějaký otázky?“

Nikdo nezvedne ruku.

„Dobře, pokračujeme. Byl bych rád, kdybyste mezi sebou vybrali na dobu trvání tréninkovýho tábora dva zastupující kapitány. Pak, až budeme mít soupisku hotovou, můžete vybrat někoho jinýho, nebo si nechat ty dva, který dneska vyberete.“

Dva?

Překvapením zvednu hlavu. Zadívám se na Shanea Lindleyho, mýho spoluhráče a nejlepšího kamaráda. Vypadá, že ho trenérova slova zaujala. Tmavý oči se mu lesknou. Technicky vzato byl Eastwood bez trenéra, když ho sloučili s Briarem. Náš kapitán ihned po tom oznámení vzal roha a přestoupil do Quinnipiacu. A prej že kapitáni opouštěj loď poslední. Současnej briarskej kapitán je francouzskej Kanaďan David Demaine.

„Domnívám se, že spolukapitáni představují nejlepší způsob, jak zajistit jednotnost týmu. Chci, abyste si mezi sebou vybrali jednoho hráče ze současný soupisky Briaru a jednoho z Eastwoodu.“

„Přece říkal, že jsme jeden tým,“ ucedí někdo vzadu sarkasticky.

Trenér má ale sluch jako rys. „To jste,“ oboří se na toho kecala. „Ale nejsem tak naivní, abych si myslel, že stačí říct, a tak se taky stane. Nejsem do prdele žádná víla kmotřička, abych mávl kouzlenou hůlkou a přání se stalo skutečností, jasný? Myslím si, že nejlepší způsob, jak překlenout vaši vzájemnou nevraživost, jsou dva kapitáni, aspoň na ten jeden týden. Budou spolupracovat, aby všem připomínali, že jsme jeden tým –“

„Navrhuju Colsona,“ ozve se suše Trager s napuchlým rtem.

Jensen zatne zuby. Nelíbí se mu, že mu Trager skočil do řeči.

„Navrhuju Rydera,“ zvolá můj spoluhráč Nazzy.

Potlačím povzdech.

Jo, nezačíná to dobře.

Úplně vidím, jak to bude dál. Vybrali na posty kapitánů dva nejlepší hráče. Ale ne hráče, kteří by vyloženě měli být kapitáni. Za prvý jsme oba ve třeťáku. Většina čtvrťáků mezi námi by si tu poctu zasloužila víc než my.

A za druhý nejsem matroš na kapitána. Zcvokli se? Moje povaha se na vůdcovskou roli nehodí. Nejsem tu, abych kluky držel za ručičku a měl je rád.

Jsem chlap, co chce mít do prdele pokoj.

Case Colson se tváří stejně podrážděně, že ho do tohohle divadýlka zatáhli. Když se ale rozhlídnu, vidím moře rozhodnutých obličejů. Mí eastwoodští spoluhráči mají v očích vepsanou bojechtivost a několik z nich mi pokývne. Briarští se tváří stejně odhodlaně.

Trenér v jejich obličejích vidí totéž co já. Vypadá to, že bitevní pole bylo vytyčeno.

Povzdechne si. „To je všechno? Chcete jenom tyhle dva? Colsona a Rydera?“

Místností se rozlehne souhlasný mručení. Beckett Dunne si vedle mě odfrkne. Rád bych řekl, že si mí přátelé rozdělili role anděla a ďábla, kdy jeden se chová jak kretén a druhý mi sedí na rameni a šeptá mi do ouška povzbudivá a soucitná slova. Rád bych to řekl.

Jenže oba to jsou volové, co se mým zoufalstvím skvěle baví.

„Rydere, vyhovuje ti to?“ Jensen mě probodne pohledem.

Ani omylem mi to nevyhovuje.

„Jo, jasně,“ zalžu. „V pohodě.“

„Colsone?“ zeptá se ho Jensen.

Colson střelí pohledem po svým loňským kapitánovi. Demaine krátce přikývne.

„Jestli to tak tým chce,“ odpoví Colson.

„Fajn.“ Jensen dojde ke stupínku a něco si tam načmárá do bločku.

Do prdele práce.

Ale i tak a navzdory titulu, o kterej nestojím, nemůžu popřít, že se mi ulevilo, že se mě Jensen tentokrát už nepokusí zbavit.

Trenér odloží blok a s černou fixou v ruce přejde k bílý tabuli pod multifunkční obrazovkou.

„Dobře, když je tohle rozhodnuto, potřebujeme před začátkem tábora probrat ještě pár věcí. Za prvý: To, co se tam venku stalo v první skupině – naprosto nepřijatelný. Rozumíte?“

Jensen se zadívá přímo na Jordana Tragera a Randa Hawleyho. Pak se zamračí, protože ani jeden z nich nedává najevo sebemenší špetku lítosti. Jen mrzutost.

„Na týhle škole se spolu nepereme,“ pokračuje. „Ještě jednou – a letíte.“

Otočí se, aby něco napsal na tabuli.

ŽÁDNÝ RVAČKY.

„Za druhý, a to je sakra důležitý, tak doufám, že máte nastražený uši. Nebudu si kvůli vám kreténům dávat pozor na jazyk. Jestli vaše přecitlivělá srdéčka nesnesou pár prdelí, nemáte co hrát hokej.“

Napíše něco dalšího.

NASERTE SI.

Shane se tiše uchechtne.

„Za třetí: Každej rok se najde nějakej génius, co přijde s nápadem, že tým potřebuje mazlíčka. Živý zvíře jako kozu nebo prase nebo jaký hospodářský zvíře ho napadne. Takový výmysly už nebudu tolerovat. Ani s tím za mnou nechoďte – vaše žádost se okamžitě zamítá. V minulosti došlo k jistýmu nešťastnýmu incidentu a já osobně ani tato univerzita si něčím podobným nechceme znovu projít. Dvacet let jsme tu bez zvířat a zůstane to tak na věky věků. Jasný?“

Když mu nikdo neodpoví, zamračí se.

„Jasný?“

„Ano, pane,“ zvoláme všichni naráz.

Znovu se otočí k tabuli.

ŽÁDNÝ ZVÍŘATA. NIKDY.

„Co myslíš, že se tehdy stalo?“ zašeptá mi do ucha Beckett, když se ke mně nakloní.

Pokrčím rameny. Nemám šajna.

„Třeba chovali kuře a omylem ho sežrali,“ navrhne Shane.

Beck zbledne. „To je drsný.“

„Fajn, to stačí.“ Jensen tleskne. „První skupino, podělali jste to, tak padejte domů. Uvidíme se zítra v devět ráno. Druhá skupino, chci vás za čtvrt hodiny vidět na ledě.“

Místnost se probudí k životu, když všichni vstanou a začnou se šourat mezi řadami křesel k uličce. Než však stihnu dojít ke dveřím, Jensen houkne: „Rydere.“

Ohlídnu se přes rameno. „Pane?“

„Na slovíčko, prosím.“

Potlačím zlou předtuchu a vydám se k němu. „Ano, trenére?“

Chvíli mlčí a jen se na mě dívá. Zneklidňuje mě to a mám co dělat, abych se neošil. Jen tak něco mě nerozhodí, ale z tohohle chlapa se mi potí dlaně. Asi protože vím, že mě tu nikdy nechtěl.

Kurevsky mě štve, že to vím.

„Bude pro tebe pozice kapitána problém?“ zeptá se po chvíli.

Pokrčím rameny. „To asi zjistíme.“

„Takovou odpověď jsem nechtěl slyšet, synku.“ Zopakuje otázku: „Bude to pro tebe problém?“

„Ne, pane,“ odpovím poslušně. „Nebude to problém.“

„Dobře. Protože si nemůžu dovolit, aby mezi sebou mí hráči válčili. Musíš jim být vzorem a lídrem, rozumíš?“

Moje sebeovládání na okamžik povolí. „Hodíte stejnou řeč i s Colsonem?“

„Ne, protože to nepotřebuje.“

„A já jo? Ani mě neznáte.“

Panebože, drž hubu, okřiknu se v duchu. Vzepřít se novýmu trenérovi mi nepřinese nic dobrýho.

„Vím, že týmová jednota není tvoje nejsilnější stránka. Vím, že vedoucí postavení pro tebe není přirozený. Oba víme, že tě tví bývalí spoluhráči vybrali pro tvoje dovednosti, ne vůdčí schopnosti – a taková volba vždycky končí jenom katastrofou. Obvykle neřeším, koho si tým vybral za kapitána, a nebudu to řešit ani teď. Ale nespouštím tě z očí, Rydere. Budu si na tebe dávat pozor.“

Podaří se mi nechat ruce volně svěšený, přestože se mi touží sevřít v pěsti. „Dík za varování. Můžu jít?“

Krátce přikývne.

Vyjdu ven a na chodbě si ztěžka povzdechnu. Celá tahle situace je na hovno. Netuším, jak to dopadne, ale soudě podle událostí dnešního dopoledne to nebude nic hezkýho.

Chvíli trvá, než se zorientuju a zjistím, jak se dostat z budovy. Briarskej hokejovej stadion je větší než v Eastwoodský a některý chodby mi připomínají bludiště. Nakonec se mi ale podaří dostat do lobby, rozlehlý vstupní haly, kde ze stropu visí praporky a na zdech zarámovaný dresy. Skrz prosklenou stěnu u vchodu zahlídnu venku svoje kámoše.

„To byla sranda,“ podotkne Shane, když k nim dojdu.

„Jsem z toho v sedmým nebi,“ souhlasím.

Slunce mě pálí do obličeje, takže si nasadím sluneční brýle. Když jsem se po střední přestěhoval z Arizony na východní pobřeží, předpokládal jsem, že v Nový Anglii bývá září studený. Nenapadlo by mě, že i na podzim tu můžou být letní teploty.

„Snad si druhá parta povede líp než my,“ prohodí Mason Hawley s kyselým úšklebkem. Mason je Randův mladší bratr a většinou na Randa dohlíží.

„Pochybuju,“ odpoví Shane. „Tohle pro nás nevypadá vůbec dobře.“

Jako na zavolanou v tu chvíli vyjde ze stadionu parta briarských. Při pohledu na nás se všichni do jednoho zamračí. Zastaví se na vrcholu schodiště a vymění si ostražitý pohledy. Pak Case Colson něco řekne Willu Larsenovi a celá skupina vykročí naším směrem.

S Colsonem se na sebe podíváme. Jen na chvíli, pak oči odvrátí a projde kolem nás. Sejdou schody, aniž by nás vzali na vědomí.

„Tomu říkám vřelý přivítání,“ zavrčí Beckett na jejich vzdalující se záda. Když je sarkastickej, má výraznější australskej přízvuk. Bylo mu deset, když se jeho rodina přistěhovala do Států. Amerika z něj přízvuk v podstatě vymlátila, ale nikdy o něj nepřišel úplně, vždycky číhá v jeho hlasu těsně pod povrchem.

„Vážně. Cejtím se tu tak vítanej,“ přidá se Shane. „Briar úplně přetejká duhama a jednorožcema. Jsem z toho úplně vysranej.“

„Tohle je na hovno,“ povzdechne si Rand s pohledem na briarský. Narovná ramena a otočí se ke mně. „Potřebujeme svolat poradu. Rozešlu skupinovou zprávu. Můžeme to podniknout u tebe?“

„Druhá skupina je ještě pořád na tréninku,“ připomene mu Shane.

Rand už vytahuje mobil. „Napíšu jim, ať přijdou v poledne.“

Na náš souhlas nečeká a rozešle SOS. A tak se o dvě hodiny později v našem obýváku mačká přes dvacet kluků.

Se Shanem a Beckettem jsme se sem nastěhovali minulej týden. Náš dům v Eastwoodu byl větší, ale v Hastingsu, městečku nedaleko univerzity, mimo kampus školy, toho moc v nabídce nebylo. Předtím jsem měl vlastní koupelnu, teď se o ni musím dělit s Beckettem, kterej používá až moc přípravků na vlasy, a zabírá tak všechno místo kolem umyvadla. Na děvkaře je docela slečinka.

Když už je řeč o děvkařích, Shane se do tý role nově taky vžil, a tak místo aby si všímal Randa, píše nějaký holce, kterou doslova před hodinou poznal ve Starbucksu. Už od června se snaží tímhle způsobem vyléčit zlomený srdce. Ale kdybyste se ho na to zeptali, řekne vám, že s bývalkou se rozešli po vzájemný dohodě.

Spoiler alert: nic takovýho.

„Fajn, držte huby,“ nařídí Rand. Jsou s Masonem z Texasu a oba mají slabej texaskej přízvuk, ale zatímco Mason je typickej jižanskej kliďas, jeho starší bratr je nonstop napjatej jak struna. „Musíme probrat záležitost se soupiskou.“

Počká, až se všichni uklidní, a pak se na mě zadívá.

„Co?“ zeptám se.

„Seš teď kapitán. Musíš tuhle schůzi spustit.“

Opřu se o zeď a složím paže na hrudi. „Rád bych uvedl do záznamu, že jsem kapitán být nechtěl a všichni jste volové, že jste mě k tomu přinutili.“

Shane zařve smíchem.

„Jo, máš to blbý,“ odpoví Rand a obrátí oči v sloup. „Vytáhli Colsona. Co jsme měli dělat?“

„Nevybrat mě?“ navrhnu chladně.

„Museli jsme vyslat jasnej vzkaz. Vybrat toho nejlepšího hráče proti jejich nejlepšímu hráči.“

„To není jejich nejlepší hráč,“ ozve se Austin Pope váhavě. Kudrnáč stojí u jednoho z kožených křesel spolu s dalším prvákem.

Rand ho probodne pohledem. „Cos to říkal, zelenáči?“

„Jenom, že to není ‚jejich‘ nejlepší hráč a ‚náš‘ nejlepší hráč. Jsme teď jeden tým.“

Říká to stejně nešťastně, jako se tu cítíme.

„To je jedno. Můžeme už probrat tu soupisku?“ požádá Rand netrpělivě.

„Co s ní?“ zeptá se Beckett znuděně. Píše něco na mobilu a poradu vnímá jen na půl ucha. „Jensen vybere, koho vybere.“

„Tomu říkám inspirativní slova.“ Náš brankář, který studuje v druhým ročníku a právě teď sedí na šedým gauči, se uchechtne.

„Nemusíme si ale dělat starosti, ne?“ Austin vypadá, že bude zvracet. „Nemůže nás všechny škrtnout, ne? Co když se rozhodne jedním šmahem vyhodit všechny eastwoodský?“

Všichni na něj zůstaneme zírat.

„Co?“ zeptá se puberťák rozpačitě.

Shane se zazubí. „Za dva měsíce hraješ na mistrovství světa juniorů, mladej.“

Austin má ten nejryzejší talent, jakej jsem kdy u koho viděl. Teda když nepočítám sebe. Eastwoodská se loni mohla přetrhnout, aby ho urvala pro sebe, a všichni jsme byli nadšení, když konečně souhlasil. Tehdy na jaře nikoho ani nenapadlo, že naše škola bude brzo kaput.

Co mě ale sere ještě víc, je, že se na Briar rozhodlo přestoupit jenom pětadvacet eastwoodských. Několik dalších, hlavně budoucích čtvrťáků, opustilo loď hned potom, co to škola oznámila. Někteří přestoupili na jiný vysoký. Jiní šli k profíkům. Pár z nich praštilo s hokejem úplně. A těm už vůbec nerozumím. Praví hokejisti vědí, že i když to začne být těžký, nemůžete jen tak skončit.

Shane má ale pravdu. Austin se nemusí ničeho bát. To řada z nás ne. Je mi jasný, komu bude Jensen nakloněnej. Skoro jistě Shaneovi, Beckovi a Austinovi. Patrick a Nazem jsou teprve druháci, ale taky jsou to jedni z nejlepších hráčů, jaký jsem kdy viděl. Čtvrťák Micah to s holí umí jako nikdo jinej.

Problém je, že když se rozhlídnu, vidím víc talentovanejch kluků, než je volnejch míst v týmu. Několik, ne, spoustu z nich čeká zklamání.

Jako by vycítil, na co myslím, Rand zrudne vztekem. Na obličeji mu už stihly naskákat podlitiny, který mu způsobil Trager.

„Jestli se do týmu nedostanu a ten hajzl Trager jo…“

„Dostaneš se tam,“ ujistí Mason svýho bráchu, ale nezní moc jistě.

„To doufám,“ zabručí Rand. „A doufám, že tam bude většina eastwoodských. My všichni a jen pár od nich.“

Coby novej kapitán vím, že bych měl tenhle způsob uvažování zarazit. Zadupat do země. Protože se nemůžeme vrhnout do nový sezony s uvažováním, že jsme to my versus oni.

Jenže jakkoli by si Jensen přál opak, jsme to my versus oni. Se svými eastwoodskými spoluhráči to táhnu už dva roky. Jsme tým a loni jsme se dostali až na mistrovství. Trofej jsme sice domů nepřivezli, ale byli jsme rozhodnutí to letos změnit.

Ten, kdo tohle sloučení týmů schválil, v podstatě vzal brokovnici a rozstřílel tým, co měl zanedlouho dosáhnout vrcholu.

„Vy to nechápete,“ zavrčí Rand, viditelně podrážděný, že tým nebere situaci dost vážně. „To si to fakt nedokážete spočítat? Jen tady je nás šestnáct v základní sestavě. To znamená, aby to tak zůstalo, musel by Jensen vyrazit celou svoji už existující sestavu.“

Hořkost v jeho tváři se přenese na část ostatních kluků. Jejich obličeje se zachmuří a obývákem se roznese otrávený syčení.

Vztek dodá Randovi energii, a to je vzteklej už od přírody. Začne přecházet sem a tam. Masitý ramena má napjatý.

„Některý z nás se do týmu nedostanou. Uvědomujete si to? Tak do prdele chápete? Soutěžíme tu o naše vlastní zkurvený pozice –“

„Mohl jsi přestoupit,“ podotkne Beckett. Doteď koukal do mobilu, ale zvedl hlavu, aby přerušil Randův naštvanej monolog.

Rand se zastaví. „A kam? Navíc na to seru. Mám snad opustit loď jak náš kapitán? Nebo jako ten srab trenér?“

Myslí tím Scotta Evanse, našeho bývalýho hlavního trenéra. Evans po sloučení odmítl spolupracovat s Jensenem a přijal nabídku trénovat na elitní přípravce v New Hampshiru.

„Fajn, tak sklapni a drž hubu,“ vybídne ho Shane a pokrčí rameny. „Přestaň si stěžovat a začni o svoje místo v týmu bojovat. Dokaž, že tam patříš.“

Rand zaskřípe zuby. Vím, co si myslí. Že na briarský straně je dobře deset lidí, co jsou lepší než on. A taky záleží na tom, jak si Jensen zorganizuje lajny. Jestli si cení ranařů a goril, jako je Rand, nebo jestli chce napěchovat tým střelci, co mu přinesou jeden gól za druhým.

„A co ty?“ zeptá se Rand, když se na mě najednou zamračí. „Nemáš co říct?“

Bodne mě podráždění. S Randem jsme nikdy nebyli nejlepší kámoši. Upřímně si ale myslím, že o nikom nemůžu říct, že jsme „nejlepší kámoši“. Ani mí nejlepší přátelé mě moc dobře neznají.

Chraplavým hlasem oslovím kluky.

Spustím paže k bokům a pokrčím rameny. „Celá tahle situace je na hovno. Chápu. Ale jak řekl Lindley, jestli chcete do základní sestavy, musíte zabojovat.“

Rand se jízlivě uchechtne. „No tak, Rydere, musíš bejt fakt hodně hloupej, jestli si myslíš, že se to u toho zastaví. Seš v základní sestavě, jo, jasně. Ale jak myslíš, že to bude dál? Až budeš hrát v jedný lajně s Colsonem, myslíš, že ti bude krýt záda? Že ti přihraje puk, místo aby si ho sušil pro sebe, protože se nebude chtít podělit s Eastwooďákem? Tady nejde jenom o místa v základní sestavě. Protože i když tě vyberou, stejně budeš muset dál do prdele soutěžit s vlastními spoluhráči.“

V obýváku se rozhostí ticho, že by bylo slyšet i spadnout špendlík.

A nejhorší na tom všem je, že má Rand pravdu.

Ať se na to podíváme jakkoli, jsme v prdeli.

3. kapitola

GIGI

Byl to jen polibek

Táta moderuje svůj pořad Hokejoví králové už celé roky. Spustil ho rok potom, co odešel do důchodu, ale původně se tomu věnovat nechtěl. Stanice TSBN mu nabídla místo sportovního moderátora s devítimístným platem – a ano, to není chyba, opravdu jsem řekla devítimístným. Jenže několik měsíců předtím, než měl nastoupit, spolu s dalším čerstvým hokejovým důchodcem Jakem Connellym hostovali na ESPN, kde komentovali tehdejší ročník finále Stanley Cupu. Ten jediný díl měl největší sledovanost za celé roky. TSBN zaslepila vidina dolarů a napadlo je, že by se táta víc hodil na komentování než na vyhlašování výsledků utkání. Přišli za tátou a Connellym s nápadem na Hokejové krále a pak už to šlo ráz na ráz.

Probírají spolu všechno možné, co se týká hokeje. NHL, vysokoškolský, mezinárodní. Dokonce se občas dostanou i ke středoškolskému. Mluví o spoustě věcí a diváci to milují. Nejvíc se mi ale na jejich pořadu líbí názvy jednotlivých dílů. Producenti si s nimi umí vyhrát. A ujíždějí na aliteraci.

Právě proto nese dnešní díl název BRUTÁLNÍ BRIARSKÁ BITVA. Zprávy o dnešní ranní rvačce očividně doputovaly až do velkých sportovních stanic.

„Trochu přehnaný, ne?“ zeptám se táty, když mi po skončení dílu o dvě hodiny později zavolá. „Do bitvy, natož brutální, to mělo daleko. Spíš to vypadalo, že si vrazili jen pár facek.“

„Nějak tu sledovanost musíme zvýšit. A násilí v hokeji prodává.“

„Děláš na tom pořadu s Jakem Connellym, nejkrásnějším chlapem na světě. Věř mi, sledovanost máte slušnou.“

„Ne, ne, ne,“ zasténá. „Víš, jak mi je, když přede mnou komentuješ Connellyho vzhled. Připadám si pak kvůli tomu méněcennej.“

Rozesměju se.

„Proč si ty i tvoje matka myslíte, že je ten chlap hezkej? Je možná tak průměrnej.“

„Věř mi, není průměrný.“

„Na tom se neshodneme.“

Uchechtnu se a ze zásuvky komody vytáhnu tepláky. Jdu se s Whitney do jejího pokoje dívat na film.

„Mluvila jsi dneska se svým bratrem?“ zeptá se táta.

„Ne. Včera mi napsal. Poslal mi nějaký trapný mem, ale jinak se mi pár dní neozval. Proč? Už se zase vypařil?“

Když se moje dvojče vrhne do skládání hudby, má ve zvyku ztrácet pojem o čase. I mobil mívá často vypnutý. Takže máma o něj má nonstop strach a píše mi, aby zjistila, jestli se mi Wyatt ozval.

„Ne, ne, někde tu je. Dneska ráno jsem s ním mluvil. Nemá domluvená žádná vystoupení, takže uvažuje, že by se na pár týdnů vrátil domů.“

Na rozdíl ode mě nechodí Wyatt na vysokou. Ráno po maturitě našim oznámil, že na další studium dlabe, přestože ho přijali na tři z nejlepších škol v zemi včetně Juilliardu. Posadil si rodiče a naprosto vážně (tak vážně, jak to jen v roztrhaných džínách a obnošeném triku jde) jim sdělil, že mu žádná škola nemá co nabídnout, že se chce věnovat hudbě a ať se mu to neobtěžují rozmlouvat, děkuju pěkně.

O tři týdny později se přestěhoval do Nashvillu. A to ho country ani nebere. Jeho styl inklinuje spíš k folkové verzi pop rocku – ani nevím, jak to přesně popsat. Jenom vím, že je dobrý. Přesněji neuvěřitelný. Hudební gen zdědil po mámě.

Jenže co mě na bráchovi štve? Zdědil i tátův talent. Umí hrát hokej. A skvěle.

Akorát nechce.

Pořád mi to nejde do hlavy. Kdo by nechtěl hrát hokej?

Je normální?

„Každopádně mě napadlo, že když přijede domů tvůj bratr, třeba bys mohla taky. Příští víkend, nebo ten další?“

„Jo, to by asi šlo zařídit. První utkání sezony máme až za pár týdnů.“

„Jak vlastně dopadli kluci? Myslím dneska ráno.“

„Netuším. Říkala jsem, že trénink běžel tak dvě minuty, než se Jordan vrhl na jednoho z eastwoodských. Nakonec je od sebe odtrhl Luke Ryder.“

„Ten Ryder je potížista. Nedovedu si představit, jak si povede pod vedením Jensena, který nemá s podobnými typy trpělivost.“

„Upřímně si nedovedu představit, že by se komukoli z nich mohlo pod Jensenem dařit dobře.“

„Jestli si děláš starosti, že se Case nedostane do týmu, neboj. Nepochybně skončí v základní sestavě.“

„Ne, mně to starost nedělá, ale dobrý pokus. Zkoušíš lovit info?“

„Proč myslíš?“ zeptá se táta coby ztělesněná nevinnost. „Ale když už ses o tom zmínila…“

Protočím nad mobilem panenky. „Nevracíme se k sobě, jestli tě to zajímá. Vím, že jsi jím posedlý, ale je na čase jít dál, kamaráde.“

„Nejsem jím posedlý,“ namítne táta. „Jenom ho mám rád. Myslel jsem, že se k tobě hodí.“

Taky jsem si to myslela.

Než mě podvedl.

Jenže o tom táta neví. Jsme si coby rodina všichni blízcí, ale některé věci jim nemám potřebu říkat. Třeba se s nimi odmítám bavit o svém sexuálním životě. Ani jim nesděluju, kolik drinků jsem do sebe hodila na párty nebo jestli si dám občas brko.

A už vůbec s nimi nehodlám probírat, že kluk, do kterého jsem byla k zbláznění zamilovaná, se večer potom, co jsem mu řekla, že ho miluju, líbal s jinou. Ne, ani omylem.

„Stejně už musím jít,“ řeknu, než se ze mě táta pokusí vydolovat další informace. „Máme s Whitney a Cami v plánu filmový večer.“

„Dobře. Pozdravuj je ode mě. Mám tě rád, Stane.“

„Vyřídím. Taky tě mám ráda.“

Ukončím hovor a v tu chvíli mi dorazí textovka od Case. Asi dostal slušnou škytavku.

CASE:

Zírám na tu zprávu. Palce držím nad klávesnicí, ale nedokážu se přimět napsat odpověď.

Vím, že bych měla. Vyhýbat se jeho zprávám a telefonátům byla přes léto hračka, ale teď jsme oba zpátky ve škole a asi bude lepší pročistit vzduch. Zároveň ale nevím, co bychom si měli ještě říct. Rozešli jsme se. Nemám v úmyslu se k němu vrátit a nejsem připravená na to, aby z nás znovu byli nejlepší přátelé.

CASE:

Do prdele práce. Rozhodl za mě, což mě docela naštvalo. Odmašíruju ke dveřím a rozrazím je dokořán.

No jasně, že tam Case stojí – v teplácích, černé mikině a kšiltovce dozadu. Při pohledu na můj otrávený výraz se kousne do rtu.

„Já vím. Bylo to ode mě pod pás. Neměl bych se tu takhle zjevovat.“

„Ne, to bys neměl,“ souhlasím.

„A tohle bych ti měl asi vrátit.“ Nabídne mi kartu od vchodu koleje Hartford.

Rychle mu ji vytrhnu z ruky. Sakra. Úplně jsem zapomněla, že ji ještě má.

„Ale když už jsem tu…“ Věnuje mi úsměv, který moc dobře znám. Při pohledu na něj mi obvykle roztaje srdce.

Dneska mi z něj zůstane leda tak napůl rozteklá břečka, protože se zlobím, že se tu ukázal bez pozvání.

„Potřebuju jen pět minut.“ Když váhám, probodne mě těma svýma bleděmodrýma očima. „Prosím?“ dodá zastřeným hlasem.

Doširoka otevřu dveře. „Dobře. Ale jdu ven. Čeká na mě Whitney.“

„Zkrátím to,“ slíbí.

Vejde do společného obýváku, kde svou vysokou svalnatou postavou zabírá většinu skromně zařízeného prostoru. V Hartfordu, jedné z těch hezčích briarských kolejí, bydlím v apartmá s dvěma ložnicemi. Jde o jednu z nejstarších budov v kampusu, skoro celou porostlou břečťanem, a protože byla postavená ještě před tím, než univerzita začala využívat na maximum každičký centimetr prostoru, jsou tu pokoje a apartmá mnohem větší než na ostatních kolejích. Hartford se nachází na samém okraji kampusu, hned u běžeckých drah, což mi vyhovuje – párkrát do týdne si přivstanu a chodím si před tréninkem zaběhat. Na posilovnu jsem nikdy nebyla. Ráda cvičím venku, a to i v zimě.

Místo aby na mě šel Case okamžitě přes city, strčí si ruce do kapes a zkusí bezpečnější téma.

„Dneska ráno to bylo brutální,“ poví mi. „Vím, že jste se s holkama dívaly.“

„Jo. Vypadalo to drsně. Roztrhl vás pak Jensen jak hady?“

„Si piš.“ Ušklíbne se. „A pak mě jmenoval spolukapitánem.“

Proletí mnou překvapení. „Vážně? Proč prostě nenechal kapitánem Demainea?“

„No, nevybral mě on, ale kluci. A víš, co je ještě lepší? Jensen oznámil, že potřebujeme dva kapitány, aby sjednotili tým, nebo co. Kecy v kleci. Těžko nás někdo sjednotí.“ Z každičkého slova odkapává hořkost. „A hádej, koho vybrali za druhýho kapitána. Lukea Rydera.“

To už mi obočí vyletí do vlasů. „Děláš si srandu? Oni ho zvolili kapitánem? Vždyť ten kluk má osobnost kaktusu.“

Case se uchechtne. „Přesně.“

Uplyne několik vteřin ticha. Obrním se před změnou tématu. Cítím, že se to blíží, stejně jako jsem vždycky dokázala vycítit blížící se déšť. Jsem barometr na déšť a nepříjemné rozhovory.

„Moc mi chybíš.“

Jeho přiznání prodchnuté smutkem zůstane viset ve vzduchu mezi námi. Moje srdce nezvládá, když říká takové věci.

Kousnu se zevnitř do tváře. „Casei…“

„Vím, že nemám právo to říkat. To jen… chybíš mi. Nemůžu si pomoct.“ Zaváhá. „Chybím ti vůbec?“

Věnuje mi ten svůj upřímný pohled. Další rána do mého už tak dost bolavého srdce. Štve mě to, protože Case je vážně dobrý člověk. To, co provedl, neudělal ze zlomyslnosti. Vůbec nevěřím, že mi chtěl ublížit. Udělal chybu.

Ne, opraví mě v duchu ostrý hlas. Nebyla to chyba.

Bylo to jeho dobrovolné rozhodnutí.

„Gi?“ pobídne mě.

„Jasně že mi chybíš,“ odpovím, protože jsem mu nikdy nebyla schopná lhát. „Ale to nic nemění na faktu, že jsme se rozešli.“

V tu chvíli mu obličej zastře čirý zármutek.

Case rezignovaně povzdechne a dojde k černé kožené sedačce, kterou nám koupili rodiče mé spolubydlící, když zjistili, že náš starý gauč jsme sehnaly v Hastingsu v garážovém výprodeji. Myini rodiče jsou… Snobové je slabé slovo. Ale jsou to snobové se skvělým vkusem.

Case si kecne na pohovku a svěsí hlavu do dlaní.

Stojí mě prakticky veškeré sebeovládání, abych k němu nedošla a neobjala ho. Vždycky jsem nerada viděla Case jakkoli rozhozeného. Jednoduše to pro něj není přirozené. Je to ve všech ohledech pozitivně naladěný člověk, který bere všechno v klidu. A jak jsem řekla, je to dobrý člověk. S ryzím, dobrým srdcem. Proto ho nedokážu nenávidět.

Po chvíli zvedne hlavu. „Chci tě zpátky. Prosím, zlato.“ Trochu se mu zlomí hlas. „Nelíbí se mi, že nejsem s tebou.“

V brnění, kterým jsem obalila své srdce, se objeví maličké prasklinky.

„A vím, že ani tobě se to nelíbí,“ dodá. „Že jsme od sebe. Třeba strávit tohle léto bez tebe… strašný. Kurevsky nesnesitelný.“

Ano a ne. Opravdu mi v létě chyběl. To nepopírám. Ale ani jsem neusínala s brekem a nesepisovala si do poznámek v mobilu celé odstavce milostných dopisů o tom, jak moc mi ublížil a co by bylo potřeba k tomu, abychom se k sobě vrátili.

Po pravdě nevím, jestli je to vůbec možné. Nejsem chladná ani krutá. Kamarádky mi vyčítají, že lidem odpouštím až moc snadno. A opravdu jsem Caseovi odpustila.

Jenže mu zároveň nedokážu zapomenout, co udělal.

„Podvedl jsi mě,“ připomenu mu suše.

„Byl to jen polibek,“ brání se nešťastně.

Hrdlem mi projede vlna vzteku a podráždění. Otevřu pusu, ale promluví dřív, než se stihnu ozvat.

„Jasně, chápu. Neshodneme se na tom, co je nevěra. To, co jsem udělal, podle mě nevěra není –“

„Líbal ses s jinou holkou! Nebyl to ‚jenom polibek‘, Casei. Byla to nevěra.“

„Byla to hlavně blbost, jasný? Uznávám, že jsem to podělal.“

Úplně stejně jsme se pohádali v červnu poté, co se přiznal k tomu, co provedl. A znovu jsme se úplně stejně pohádali, když se mě snažil získat zpět. Mám toho po krk.

„Chceš, abych se k tobě vrátila, a přitom ani neuznáš, že jsi mi byl nevěrný.“

„Byla to chyba.“ S napětím ve tváři se zahledí na můj neústupný výraz. „Fajn. Tak jsem tě podvedl. Stačí? Podvedl jsem tě a od chvíle, co se to stalo, toho lituju každou vteřinu každýho dne. Byl jsem opilej a panikařil jsem, protože to mezi námi začínalo být vážný, a… prostě jsem zpanikařil,“ zopakuje a studem svěsí hlavu.

Připadám si trapně, že tu před ním tak postávám, a proto si k němu přisednu, ale tak, aby mezi námi zůstal kus místa. Pootočí se ke mně. Má tak dlouhé nohy, že se mi jedna z jeho poškrábaných tenisek otře o ponožku.

„Slíbila jsi mi, že o tom popřemýšlíš,“ připomene mi něžně. „Jestli to se mnou znovu nezkusit.“

Unaveně si povzdechnu. „Přemýšlela jsem nad tím. Ale jak jsem ti řekla, když jsme si naposledy psali, nechci se k tobě vrátit.“

Výraz mu opadne. Když se natáhne po mé ruce, dovolím mu, aby mě za ni chytil. Proplete se mnou prsty. Jeho ruku znám moc dobře. Je horká a suchá, s mozoly na bříšcích dlouhých prstů.