Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Iva Sušická

Týden v Nejistotě

© Grada Publishing, a. s., 2025
Text © Iva Sušická, 2025

Jazyková úprava Romana Homonická
Grafická úprava a sazba TypoText
Obálka Michael Michajlov
Korektury Jana Drápalíková
Odpovědný redaktor Lukáš Záleský

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9967. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

ISBN 978-80-271-7862-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-7861-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-5397-8 (print)

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími, či mrtvými osobami je čistě náhodná… v některých případech…

Mým Gráciím

26. 8. 1551

UPROSTŘED LESA

Největší tma je prý vždy před úsvitem… Ani hovno! ušklíbl se podrážděně.

Les, kterým projížděl, se mu zdál stejně nekonečný jako déšť padající z nebe většinu noci. Oblečení ho pod zbrojí studilo, vlněný plášť tížil na ramenou, a jako kdyby situace nebyla už tak dost nepříjemná a depresivní, vodou nacucaná látka navíc zatvrzele odmítala spolupracovat.

Váží tunu, a ještě mi zrezne zbroj! vrčel vztekle.

Zablesklo se. Na zlomek vteřiny před sebou spatřil hvozd, jako v pravé poledne. Nízko skloněné větve se zmáčenými závoji lišejníků chňapaly hubenými prsty po nezvaném návštěvníkovi. Padlé kmeny, obrostlé trsy hub na tenkých nožkách se špičatými kloboučky, tvořily přírodní překážkovou dráhu a jejich trouchnivé pozůstatky trčící z rozbahněné země vysílaly mezi hnijícím listím do útoku hadí těla kořenů s mechovými šupinami. Ani ve dne to nemohlo být hezké místo, teď v bílém záblesku připomínalo zlý sen. Opět se setmělo.

Raz, dva, tři, čtyři…, počítal v duchu.

Zahřmělo. Vzdáleně a slabě.

Třeba to už bude za námi, zadoufal.

Kůň pod ním šel odevzdaně se sklopenýma ušima. Co chvíli mu podklouzla kopyta, blesků ani hromů si nevšímal. Musel toho mít stejně plné zuby jako jeho jezdec. A kdo by taky neměl? Dlouhé putování, pak zběsilý úprk a na závěr několikahodinová studená sprcha? To morálce zrovna neprospívá.

Kdyby neproběhla zastávka v hostinci, mohli jsme už být pod střechou v další vesnici… Kdyby se nestrhla rvačka, mohli jsme tam zůstat déle a nechytil by nás liják uprostřed cesty… Kdyby mě ti pitomci poslechli… Znovu se zašklebil. Ale kdyby byly někde ryby…

Mraky se na obzoru roztrhaly a kapky padaly s nižší kadencí.

Aspoň něco…

Pohladil koně po mokré šíji s drobnými bílými flíčky rozesetými na tmavém podkladu. Na první pohled budilo neobvyklé zbarvení dojem, že hřebce stihla plíseň, ale málokteré zvíře se mohlo pyšnit tak zdravou a hustou srstí. Kůň v odpověď jen mírně zakýval hlavou a frkl.

Jasně! Jen dělej uraženého! Je to snad moje vina?! Já jim říkal, že nás mají nechat na pokoji! Ale komu není rady, tomu není pomoci… Zvlášť, když je do všeho zapojený metakiss!

A jako na zavolanou se kousek před nimi mezi stromy pohnulo cosi mohutného. Za kovového cinkání vystoupil stín na cestu a otočil velkou hlavu jejich směrem.

My o vlku…

V kohoutku měl odhadem metr, k tomu čtyři nohy a ocas. Kůň zafrkal a zastříhal ušima, ale víc nereagoval. Tuhle siluetu moc dobře znal. A možná až příliš dlouho. Zvíře se s hlubokým zamručením stáhlo tak, aby strakáč s jezdcem mohli projet, a pak kráčelo po jejich boku.

„Kde jsi zatraceně byla, Routo?“ promluvil muž tiše.

Nezněl naštvaně, ale že by byl nadšený, se taky říct nedalo. Život s metakissem přinášel jen málo výhod, aby vyvážily všechny nevýhody. Zvedla hlavu a věnovala mu krátký lhostejný pohled, než pokračovala v chůzi.

Kočky… všechny jsou stejné… Zavrtěl hlavou, zavřel oči a zhluboka se nadechl, aby netrousil jedovatosti.

Routa za své chování vlastně nemohla, měla to v povaze. Někdy přemýšlel, jestli on toleruje ji, nebo ona jeho.

Nebo je to vzájem… Oj! ptal se sám sebe, když přišlo další nepříjemné zhoupnutí hrozící pádem, tentokrát spojené se zakopnutím o vyčnívající kořen. Aspoň zůstanu ještě chvíli vzhůru…

Routa po jeho boku se i přes kluzké bláto nesla elegantně a bez větších problémů. Její modrošedé šupiny se leskly a chrastily, ocasem vlnila ze strany na stranu. Byla ve svém živlu a vypadala na rozdíl od svých společníků vcelku spokojeně. Hory, které obklopovaly tenhle kout země, by pro šupinaté lvy představovaly ideální prostředí, kdyby kvůli své lenosti nezůstali všichni hezky daleko na západě. Pověst je ale předcházela a místní obyvatelé moc dobře věděli, že se mají mít v přítomnosti metakisse neustále na pozoru. Tedy většina z nich to věděla.

Ten zbytek zůstal v hospodě U Mrtvý žáby…, povzdechl si.

Magická zvířata totiž nikdy nepřinášela nic dobrého. Magie obecně nikdy nepřinášela nic dobrého.

A to především proto, že ji nikdy neovládá nikdo dobrý…

Samozřejmě i ve vzniku metakissů figuroval šílený mág.

Jako v každém špatném nápadu…

Dotyčný se tehdy rozhodl, že by mohl vytvořit obrněné zvíře. Samo o sobě to nemuselo představovat větší problém, mágové často experimentovali, více, či méně úspěšně, s různými živočichy.

I s lidmi…

Jenže tenhle megalomanský šílenec usoudil, že začít pokus na myších nebo kočkách je pod jeho úroveň, zvlášť když on sám je nejgeniálnějším člověkem pod sluncem od vynálezce krájeného chleba, a jeho výtvor proto ani nepotřebuje bezpečnostní pojistku pro případné komplikace.

A k takovému rozhodnutí stačí přidat už jen pár ingrediencí!

Zaprvé potřebujete dostatečné financování od dalšího maniaka, který je zrovna ve válce se svým sousedem, protože magie v té či oné podobě prostě není levná sranda. Zadruhé musíte mít kotec plný lvů, po kterých vás už nebaví uklízet, a k tomu ještě utrácet za jejich krmení.

A stejně byste pro ty vyžírky neměli lepší využití…

No a zatřetí by vám měl zrovna u dveří zazvonit zásilkonoš kurýrní služby s objednávkou trpasličích šupin, původně určených k výrobě nového typu zbrojí, protože kamenná kůže vyšla z módy už dávno.

A průšvih je na světě…

Řadou pokusů a experimentů vytvořil dotyčný cvok zvíře imunní proti zásahům obyčejnými zbraněmi. Člověk vlastnící zbraň magickou měl potom vyšší šance, pokud přesně věděl, kam mířit, a dostal výbornou příležitost.

Což se mu vzhledem k rychlosti a obratnosti metakisse většinou nepoštěstilo…

„Ten hostinec byla tvoje vina,“ zabručel ze sedla.

Routina hlava se k němu otočila, stáhla uši dozadu a podrážděně zasyčela.

Jo, to je další problém…

Magie lvy totiž nejen obrnila, ale k tomu jim zvedla intelekt natolik, že dokázali rozumět lidské řeči. Tím pádem se s nimi dalo smysluplně dohodnout, pokud zrovna chtěli.

Ale proč by měl něco takového chtít tvor s převahou snad v každém směru?

Jejich tvůrce na tenhle malý, ale velice podstatný detail přišel až příliš pozdě. Metakissové odhalili, k čemu by měli sloužit, a dali mágovi možnost předložit dostatečně přesvědčivé argumenty ve prospěch své obhajoby. Neuspěl. A tak vynesli rozsudek s nejtvrdším, i když do jisté míry spravedlivým, trestem. Roztrhali svého stvořitele i s jeho výzkumem a následně odešli do hor, kde se začali spokojeně množit a prosperovat jako nový vrchol potravního řetězce.

Kočky…, odfrkl si.

Z myšlenek nad jeho společnicí ho vytrhlo až svítání a cvrlikání prvních ptáků. Déšť mezitím ustal, a tak usoudil, že je načase si trochu odpočinout, protože pokud by po nich někdo z vesnice šel, byli už dost daleko a noční liják smyl všechny stopy.

Zavedl koně mezi stromy, sundal mu uzdečku i sedlo s vaky a vsedě se opřel o kmen vedle značně otlučeného erbovního štítu beze znaku. Hledat suché místo nemělo smysl.

Snad nechytnu vlka…

Routa seděla opodál, olizovala si tlapu a její šupiny přitom přešly z šedomodré do mátově zelené barvy, což byl další vedlejší účinek magie, která ji stvořila. Metakissové tak dokázali komunikovat a dát najevo, co si právě myslí, přestože u nich nedošlo k rozvinutí řeči.

Naštěstí… Ty její nálady by se mluvením jen zhoršily… Takhle mám na cestách aspoň klid a syčení se dá úspěšně ignorovat…

Ostatní živočichové pak měli díky barevné signalizaci alespoň malou šanci, aby včas odkryli metakissovy plány a mohli se podle toho zařídit.

Což většinou stejně nestih…

Routa se náhle zvedla a za hlasitého chřestění ze sebe oklepala vodu. Kapky odlétaly v několikanásobných vlnách a velká část tak skončila na nic netušícím muži pod stromem.

„FERHUN!“ zařval na ni vztekle a rukama se kryl před další sprchou. „To myslíš vážně, ty kříženče luskouna?!“

Přišla až k němu, zlaté oči se svislými zornicemi zúžené, čumák jen centimetr od jeho tváře. Nechávalo ho to klidným.

Stejně mi nic neudě…

Šupiny nabraly sytý mechový odstín.

„Uh!“ vyrazil ze sebe, když se na něho svalilo dvě stě padesát kilo živé váhy. „Jsi normální?! Vždyť mě tím zadkem rozmačkáš!“

Smál se. Bezstarostně a šťastně. Promočený na kost, hladový a unavený, ale přesto spokojený. Routa se mu za hlasitého skřípání třela o hrudní plát a blaženě funěla.

„Jestli ty nejsi ženská,“ povzdechl si a podrbal ji za ušima, když se uvelebila předními tlapami a hlavou na jeho nohách. „Těm jsem taky nikdy nerozuměl.“

Až teď na něho dolehla únava v plném rozsahu. Naslouchal klidnému oddechování metakiss, šumění větru v korunách stromů a v myšlenkách se vrátil k událostem předešlého dne. Vždy to tak po podobných… nehodách… dělával a přemýšlel, jestli mohl celé situaci nějak zabránit.

Zatracené sebemrskačství…

25. 8. 1551

V JISTOTĚ

VÍTEJTE V JISTOTĚ, hlásala deska přibitá na kůlu u cesty.

Zvláštní jméno pro vesnici… Pokud se těch pár domečků a hospoda vůbec dají podobným slovem označit…

Přijeli několik hodin po východu slunce a kromě slepic, které u cesty hledaly žížaly, nebylo na ulici ani živáčka. Vesničani se pravděpodobně odebrali na pole nebo do lesa za svým zdrojem obživy, takže k hostinci U Mrtvý žáby dorazili bez povšimnutí. Jako každý podobný podnik u nepříliš frekventované cesty z hor nebyl ani tenhle nic extra už od pohledu. Uvázal strakatého koně venku u žlabu se stojatou vodou a plášť přehodil přes sedlo, aby vaky s vybavením nelákaly zloděje. O své věci se nebál, ale nechtěl pak platit podupanému lupiči za újmu na zdraví. Kápi si stáhl hluboko do tváře, i když nebylo pravděpodobné, že by ho tu někdo poznal.

Ale náhoda je blbec, jak jsme se už několikrát přesvědčili…

Než vešel, zastavil se pod napůl utrženým oprýskaným vývěsním štítem s vyobrazenou mrtvou žábou, které z břicha trčel meč s kdysi zlaceným jílcem.

„Routo,“ oslovil ji a počkal, dokud k němu nevzhlédla. „Ten přechod nedopadl, jak jsem chtěl. Trval déle, cesta na jihu nebyla schůdná, a my si teď potřebujeme opravdu pořádně odpočinout a doplnit zásoby. NE zahučet do dalšího průšvihu. Takže ať se stane cokoliv, chovej se slušně, jasné?“

Zčernala a pohled zase sklopila. To vždy znamenalo konec diskuze. Odevzdaně si povzdechl a otevřel dveře. Špinavá okna tvořila přítmí i ve dne, světlo nahrazovaly čadící lojové svíčky. Na zemi ležela sláma a písek, které už dlouho nikdo neměnil, a vzduch čpěl spoustou pachů, jejichž identifikaci si radši odpustil. Hostů zde sedělo pomálu, obyvatelé Jistoty přicházeli zřejmě až se soumrakem.

Tak co tu máme? Přelétl pohledem osazenstvo.

Za barem seděl na židli brunátný holohlavý hostinský s majestátním mrožím knírem, znuděně pokuřoval špatně ubalený doutník a prasečíma očkama sledoval své jediné dva platící zákazníky. Pocestní, zabraní do tichého hovoru, popíjeli pivo z korbelů a prázdné talíře na stole naznačovaly, že by zde mohli servírovat poživatelné jídlo. V rohu vedle dveří s hlavou položenou na desce stolu místní ožrala vyspával kocovinu, a nebýt občasného zachrápání, nejevil by jedinou známku života. A na vysoké stoličce u výčepního pultu kývala odhalenýma nohama žena ve vyzývavých šatech.

Zřejmě místní lokálová běh… ehm… bavička…

Což o to, ošklivá nebyla a on strávil na cestě bez dámské společnosti už nějaký ten pátek, ale její oči zůstávaly i přes široký úsměv zvláštně smutné.

Asi jako u každé podobné ztracené existence…

Jakmile metakiss překročila práh, hospodský se rozkašlal, prostitutka sebou trhla, div že nespadla, a i když cestovatelé předstírali, že si ničeho nevšimli, jejich rozhovor začal váznout. Jen štamgast dál nerušeně zařezával.

Vybral si stůl v rohu za barem, Routa mu šla v patách. Než se usadil, odepnul si meč v pochvě a položil ho na desku. Nejen, že se mu bez něj lépe sedělo, ale navíc mohl v případě nouze rychle tasit a vyhnout se zdlouhavému odsouvání židle nebo lovení zbraně pod stolem. A k tomu to vypadalo drsně a lidi to většinou odradilo od zbytečných provokací.

Většinou…

Hostinský mezitím popadl dech a přišel pro objednávku. Nebo se spíš přivalil. Byl zástupcem druhu, u kterého první vejde břicho, pak dlouho nic a teprve potom jeho hrdý majitel. Nervózně si otíral ruce do špinavé zástěry. Noví zákazníci se mu zjevně nezamlouvali, ale obchody nešly tak dobře, aby si mohl vybírat, koho bude obsluhovat, na což cizinec tak trochu spoléhal.

„Co to bude?“ zahučel s pohledem upřeným na Routu, která o něho ale nejevila zájem a uložila se pod stolem.

„Pivo, něco k jídlu, misku s vodou, velký kus syrového masa, zásoby na cestu a nocleh,“ poručil a hodil tlouštíkovi stříbrnou minci.

Chytil ji v letu. Takové reflexy od břichatce rozhodně nečekal, ale odhadl ho správně.

Pro peníze i trojité salto vzad, co?

Hostinský stříbrňák několikrát obrátil v tlustých prstech, ale muž pochyboval, že by špekoun poznal Prachový groš, když za celý svůj život pravděpodobně nevytáhl paty z vesnice. A opravdu mu vyražené znaky a korunka nic neřekly, a tak zabořil do penízku zažloutlé zuby, aby si ověřil jeho pravost.

Tak… do mince sis kousnul, teď skousni metakisse pod střechou…

Pupkáč věnoval Routě ještě jeden znepokojený pohled, ale pak se beze slova odloudal do kuchyně. Lesk stříbra přivábil pozornost ženy na baru. Protáhla se, sklouzla z barové stoličky a houpavým krokem přišla k cizinci. Asi chtěla působit nenuceně, ale nervozitu nezakryla.

Stříbro je stříbro, ale metakiss je metakiss…, uchechtl se v duchu.

„Ahoj krasavče,“ pronesla.

Pobaveně se usmál. Ne proto, že by měl přece jen zájem, nebo se snad cítil oslovením polichocen. Jednoduše mu kvůli kápi nemohla vidět do tváře. Dívka si jeho úsměv ale špatně vyložila, a bez vyzvání se usadila na kraj stolu. Pravou nohu v rozparku sahajícím neslušně vysoko si přehodila přes levou a naklonila se dopředu, aby měl potenciální zákazník perfektní výhled na její bujné poprsí.

Dobrý den, kozy ven!

„Dobrý den, slečno,“ opětoval pozdrav.

„Ááá, tady má někdo slušný vychování!“ zavrkala jako hrdlička se zánětem hrtanu.

„Rád bych si to o sobě myslel,“ přikývl.

„Sem Renča,“ nabídla mu levou ruku hřbetem vzhůru.

„Těší mě,“ potřásl s nabízenou dlaní místo očekávaného polibku.

„A ty?“ nenechala se profesionálka vyvést z míry.

„To asi není důležité,“ vyhnul se odpovědi.

„Vodkud jedeš?“

„Zdaleka.“

„Kam jedeš?“

„Daleko.“

„Takže cestovatel?“ a divoce zamrkala.

Spadlo ti něco do oka?

„Dalo by se to tak říct,“ pokýval hlavou.

„Si unavenej?“ dorážela Renča.

„Strašlivě,“ zadoufal, že tím přiznáním rozhovor skončí.

Marně.

„Pokoje sou tady velký a pohodlný…“ Mávla rukou ke dveřím ve vyšším patře, kam vedlo prošlapané schodiště.

Vypadalo to na přestavěnou půdu a podle rozlohy patra a počtu dveří mohly mít komůrky maximálně velikost jednoho slamníku.

„Věřím,“ přikývl.

„A postele měkký a čistý…“

Pokud jsou stejně čisté jako zbytek zařízení, budu rád, když nechytím štěnice a blechy…

„Sou ale studený,“ pokračovala Renča s významně smutným pohledem.

Prodejní nabídka bez poptávky. Člověk ale musel ocenit její vytrvalost a odhodlání.

Nebo spíš zoufalost?

„To mi nevadí, v horách jsem si na chlad zvykl,“ pokrčil omluvně rameny.

Nechtěl na ni být zlý, ale už mu lezla na nervy.

„Mohla by sem tě zahřát,“ vrátil se jí laškovný úsměv.

Zblízka si všiml, že má Renča kolem očí hluboké vrásky, hnědé vlasy prošedivělé a zplihlé, zuby nezdravě zažloutlé. Obnošené šaty se skvrnami v podpaží místy potrhané, sotva se do nich vešla. Páchla potem, laciným parfémem a…

„Možná později,“ zkusil ji znovu slušně odbýt. „Nejdřív se musím najíst.“

„Budu čekat,“ zamrkala řasami a odešla k baru.

To se načekáš, od tebe bych toho chytil víc než od zablešeného lůžka v polním lazaretu…

Routa si pod stolem podrážděně odfrkla. Nevěnoval jí pozornost, měla tendence žárlit, obzvlášť když se jí ženy projevující o něho zájem nezamlouvaly. Na stole přistál korbel piva, kus hovězí pečeně s osmahnutými bramborami a před Routou miska s vodou a syrové maso. Oba se dali do překvapivě dobrého jídla.

„Ještě něco?“ houknul hospodský od pultu, jakmile cizinec odložil příbor.

„Pivo,“ otřel si spokojeně ústa do rukávu. „A velká poklona kuchaři.“

„To moje žena,“ nadmul se hostinský pýchou.

„Jste šťastný muž,“ usmál se a odříhl si.

Hospodský pokýval souhlasně hlavou a začal točit další žejdlík. A v tom se dveře do lokálu s prásknutím rozletěly a dovnitř nakráčela skupinka čtyř mužů. Na zádech připásané meče, vlasy sestřižené na ježka a koženou zbroj pobitou kovovými cvočky. Očividně pobudové, co rádi šikanují slabší, zákony jsou pro ně jen cár papíru a práci neviděli ani z rychlého koně.

„Zdar, Slavoji!“ zahulákal na celý lokál nejmenší a nejtlustší z nich.

„Brý tro, pane Lišaj,“ pozdravil nervózně hostinský a roztočil další čtyři piva. „Jako vobvykle, pánové?“

„Že váháš! A kořalku!“

Snídaně šampionů…

Slavoj popadl lahev z horní police a nesl vše ke stolu, kde se nově příchozí usadili. Jeho chování k ostatním hostům bylo diametrálně odlišné od přístupu k těmhle čtyřem. Routa zrůžověla.

„Já vím, maličká,“ sáhl pod stůl a pohladil ji po hlavě. „Já to cítím taky…“

Smrdí průserem…

Ostražitě muže s meči na zádech pozorovali.

Takhle se musí cítit ostatní, kdykoliv někam přijdeme…

„Vam povidám, že jestli ta bába nezaplatí, tak jí ten barák zapálíme!“ udeřil Lišaj pěstí do stolu.

„Šéfe, a je to dobrej nápad? Je to bylinkářka. To sou čarodějnice, který dokážou člověka uhranout,“ ošíval se muž po jeho pravici.

„Co si to za bačkoru, Zavíječi?!“ rozkřikl se vůdce skupiny. „Ty by ses bál takový starý rašple?! Sme přece Noční můry!“

A jé, tady se někomu dostala do ruky kniha o hmyzu… Takže jeden z těch nohsledů bude umět číst, protože Lišaj na to rozhodně nevypadá…

„Jí ne, ale kdo ví, co všechno umí! Mohla by na nás přivolat ňáký neštěstí!“

„Jediný neštěstí přivolá vona sama na sebe, jestli zejtra nedovalí prachy!“ utnul ho šéf.

Renča se opět svezla ze svého bidýlka a svůdnou chůzí postřelené laně dokráčela k jejich stolu.

„Ahoj fešáci,“ vypnula hruď a pohodila vlasy.

„No jo, zmíníš prachy a vobjeví se kurva,“ uchechtl se zle Lišaj.

„Ale pane Lišaj, to snad není nutný, ne?“ řekla a posadila se na kraj stolu stejně jako předtím.

Evidentně léty prověřený trik…

„Slez, ty krávo, máme poradu!“ obořil se na Renču a dost neurvale do dívky strčil.

Udržela rovnováhu, couvla od stolu a zatvářila se ublíženě.

„Sandály svatýho…,“ protočil vůdce oči v sloup. „Hlavně tady nezačni bulet!“

„Hej! Pocem a sedni mi na klín!“ zařval ten, co seděl proti Lišajovi, a chytil ji za ruku.

„Ne! Pusť!“ zavřískla.

Nikdo v místnosti se ani nehnul, všichni sledovali, jak se situace vyvine. Jen Routa chytala sytější odstíny růžové. Ať už žárlila, jak chtěla, nelíbilo se jí, když někdo ubližoval slabším.

„Nech to být, Routo, nech to být…,“ uklidňoval ji tiše.

„Mrdáš jenom šéfa a já ti jako nejsem dost dobrej, nebo co?!“ zařval muž Renče zblízka do tváře a mezi prsty se mu objevil měďák.

Dívka zkrotla.

„Ste, pane Vobaleč, ste,“ zašeptala.

Několikrát s mincí na poslední chvíli uhnul, než nechal děvče, aby si penízek vzala, pak seděla tiše a jednou rukou objímala svého nového chlebodárce.

„No jo, kurvy,“ odfrkl si Lišaj pohrdavě. „Zacinkáš prachama a jim se votevřou ty jejich chlupatý peněženky.“

Hostinský mezitím donesl korbel cizinci v rohu.

„Díky,“ zašeptal a kývl hlavou ke skupince. „Co jsou zač?“

Slavoj střelil vystrašeným pohledem k Nočním můrám a zase zpátky na muže v kápi, semkl rty a rychle zakroutil hlavou, až mu od doutníku odletěl kus popela. Pak se schoval za barem, že nad něj vykukovala jen lesklá pleš.

„To není dobré,“ pronesl muž k Routě. „Měli bychom radši zmizet.“

Sebral meč ze stolu a vyrazil ke dveřím.

Gog vem peníze, hlavně rychle pryč, než se něco stane…

Sáhl po klice.

„Musim s pískem,“ zvedl se v ten moment jeden z lotrů.

Routa se zastavila, a místo aby se kolem cizince rychle prosmýkla ven, pohlédla přímo na pobudu, uši stáhla dozadu, zasyčela a celá zčervenala.

„Přesýpačky zlý chvíle!“ vyjekl ničema, ucuknul zpátky na lavici a rozlil, co ještě nestihli vypít.

Moc toho nebylo.

„Co děláš, ty idiote?!“ zařval Lišaj, než taky zůstal zírat na šupinaté stvoření.

Zavládlo ticho.

„To je metakiss…,“ vydechl hlavní lotr překvapeně.

Ferhun! Ferhun, ferhun, ferhun! Tak blízko jsme byli! Tak strašně blízko!

„Pánové!“ otočil se k nim s hraným úsměvem. „Velice se omlouvám za vyrušení. Dejte si další rundu na mě! Slavoji, prosím, připsat na můj účet!“

„Kdo seš a kam deš?!“ oklepal se Lišaj z prvotního šoku.

„To není důležité. Ani jedno, ani druhé,“ usmíval se dál muž v kápi.

„Seš mág nebo ňákej jinej pošuk, že sebou taháš tuhle hroznou vobludu?“

„Opět ani jedno, ani druhé, ve skutečnosti jsem…,“ s rukou na klice udělal menší dramatickou pauzu, „… na odchodu.“

„Hej! Stuj!“ dostával se vůdce Nočních můr do varu a vykročil k cizinci. „Co seš zač?!“

Routě se šupiny zbarvily do šarlatova. To nebyla dobrá zpráva.

Musím situaci co nejdřív uklidnit…

Znovu se otočil a napřáhl k Lišajovi ruku.

„Říkejte mi… Netřesk.“

„Co to je za blbý méno?!“ nechal hlavní lotr viset nabídku míru ve vzduchu.

„To je kytka!“ ozval se snaživě Zavíječ a tím potvrdil podezření na jediného čtenáře ve skupince.

„Chlap, kterej se menuje po kytce?“ rozchechtal se jejich čtvrtý společník.

„Je to tak, moje máma ráda zahradničila,“ přisvědčil Netřesk.

Koneckonců to byla pravda.

„Chápu správně, že mám tu čest s pověstnými Soumračnými motýly?“ rýpl si do bandy lotrů.

Tenhle vtípek jsem si mohl odpustit…

„Sme vostrý Noční můry, žádný motýli!“ zavrčel Lišaj.

No jo, vostrý jak dělová koule…

„A votázky tady klademe my!“ ozval se znovu jejich čtvrtý společník.

„No ty rozhodně ne, Přástevníku!“ prsknul šéf na svého kumpána. „Kde si vzal tuhle kreaturu?!“

„Jednou se ke mně prostě přidala a já se jí od té doby ne a ne zbavit,“ zlehčoval Netřesk situaci dalším vtipem.

Moc to nepomohlo.

„Jo?! Tak my ti vod ní pomužem! Žádná magická příšera se nam nebude producírovat po rajónu! A ten vobří plesnivej kůň venku bude taky tvuj, že jo?!“

„Pane… Lišaji, je to tak?“ ujistil se Netřesk o přezdívce, ale úsměv byl pryč. „Došlo k nedorozumění, my jen projíždíme, nehodláme se tu zdržovat.“

Na Agara mi sáhl jen jeden člověk, a pak už nikdy nesáhl na nic dalšího…

A v tu chvíli se ozvala Renča, která celou dobu seděla na Obalečově klíně.

„Má u sebe stříbro! Určitě spoustu! Slavojovi dal celou minci!“

A je to v prdeli…, zasténal Netřesk. Definitivně…

„Ha!“ rozzářil se Lišaj. „Co mi vleze do revíru, to je moje! Za průchod se platí daň!“

Šarlatové šupiny přešly do karmínové a zježily se.

„Nemám u sebe víc, než jen pár posledních mincí! Ve skutečnosti hledám práci, a kdybyste o něčem věděli, budu rád,“ nasadil Netřesk znovu křečovitý úsměv.

„Nemáme tady nic pro hladový přivandrovalce!“ ušklíbl se vůdce Nočních můr povýšeně. „Jestli nemáš čim zaplatit, necháš nam tady tu tvojí micinu a koně! Z těch šupin bude fajnová zbroj a mě už nebaví po tomhle zapadákově chodit pěšky!“

„Pane Lišaji, metakiss je neskutečně rychlé stvoření, které není jednoduché zneškodnit ani v deseti lidech,“ zkusil to naposledy přes zdravý rozum. „Vy máte, z nějakého mně nepochopitelného důvodu, meče na zádech. Což možná vypadá frajersky, ale než vůbec zvednete ruku a tasíte, má Routa rychlostní převahu a rozhodně svoji kůži nedá lacino. Věřte mi, znám ji už řadu let. Pojďme se rozumně…“

„To jako, že sme blbí?!“ chytil ho za slovo Přástevník.

Netřesk v duchu protočil oči v sloup.

Nejen, že jste úplně blbí, ale evidentně i bez pudu sebezáchovy…

„Ne! Tak jsem to samozřejmě nemyslel!“ řekl místo toho nahlas. „Chci jen zabránit zbytečnému krveproli…“

„Tak naval, co máš!“ skočil mu do řeči Obaleč.

„Nemám nic, co bych vám mohl dát! Nechte nás, prosím, odejít!“ dal jim Netřesk poslední šanci, ale pravou rukou nenápadně sáhl za záda.

S mečem na tuhle vzdálenost moc parády neudělám…

„Ty si táhni, kam chceš, ale ty šupiny sou moje!“ prsknul Lišaj a zvedl ruku k jílci.

A pak se stalo několik věcí naráz. Vzduchem proletěla karmínová šmouha a srazila ho k zemi. Zavíječ a Přástevník vyskočili od stolu. Renča se rozkřičela a Obaleč zasípal, jak se mu pověsila na krk. Netřesk pravačkou, dosud skrytou za zády, vytrhl dýku z pouzdra na opasku a vrazil ji do hrdla nejblíže stojícímu. Přástevník se s bublavým chrčením sesunul zpáky na lavici. Routa se s krvavou tlamou vrhla přes stůl. Zavíječ s napůl obnaženým mečem vykřikl. Obaleč shodil Renču na zem a vstal.

Zůstal sám. Pohledem těkal mezi svými společníky. Lišaj s hlavou téměř oddělenou od těla, Přástevník s dýkou v krku, Zavíječ…

„Klid!“ roztáhl Netřesk prázdné ruce ve smířlivém gestu. „Nemusíme bojovat! Tohle byla jedna velká posraná nehoda. Pojďme to uro…“

Nedořekl. Obaleč tasil a s řevem se vyřítil proti cizinci. Úkrok v poslední chvíli, útočník proběhl kolem, setrvačnost a písek na zemi mu nepřály. Do zavřených dveří se nejprve zabodl meč, pak přišla dutá rána.

BUCH!

Další důkaz, že tam měl prázdno…, zavrtěl Netřesk hlavou a přešel k vřeštící Renče. „Slečno?“

Podal jí ruku, ale dívka se dál hystericky svíjela, vřískala a vůbec ho nevnímala.

Vzhlédl. Slavoj stál za pultem, doutník v úžasem pootevřených ústech proměněný v dlouhý válec popela, přes okraj korbelu přetékalo pivo z pípy a crčelo na podlahu. Z kuchyně vykukovala mile vypadající buclatá žena s hrůzou v očích. Dva hosté nevěřícně a naprosto neskrývaně zírali na spoušť, kterou Netřesk s Routou během tak krátké chvíle napáchali. Hodně pozitivní člověk by asi prohlásil, že si budou mít alespoň dva roky o čem vyprávět.

Ale já se za pozitivního člověka nikdy nepovažoval…

„Moc se všem omlouvám,“ řekl a hodil hostinskému půlku stříbrňáku. „Za úklid.“

Mince vrátila Slavoje do reality. Co mu dal předtím, by podobný nepořádek pokrylo třikrát, ale naneštěstí měl Netřesk potřebu to vlastníkovi Mrtvý žáby ještě nějak vynahradit, protože psychická újma na zdraví se jen špatně naceňovala.

Naneštěstí hlavně pro můj měšec, ve kterém už nezbylo skoro nic…

„Měl byste jet,“ zabručel kníráč do Renčina kvílení.

„Samozřejmě, ještě jednou se omlouvá…“

„Tak sem to nemyslel,“ uklidňoval ho Slavoj. „Vobaleč, pokud to s nim teda nehodláte rovnou skončit…“

Významně pohlédl na Netřeska, který ale nezareagoval.

„Je prostoduchej idiot,“ dokončil hospodský trochu zklamaně myšlenku. „Bude se chtít pomstít.“

Netřesk pokýval hlavou, vzal si od Přástevníka zpátky dýku, překročil Obaleče v bezvědomí a otevřel dveře.

„Ale díky!“ zavolal ještě hospodský.

„Za málo, Slavoji, za málo.“

Ožrala v rohu pořád spal.

26. 8. 1551

STÁLE V LESE

Zuby. Bílé, žluté, zkažené. Špičáky, řezáky, stoličky. Korunky, krčky, kořeny. Sklovina, zubovina a kousky dásní. Sypou se, padají, přelévají. Tisíce, desetitisíce, statisíce. Nekonečný oceán ve vlnách cinká a šumí. Je jich tolik… tolik…

Probudil se.

Co se mi to zatraceně zdálo?

Kolem opět panovalo přítmí, jeho kůň ležel klidně vedle kmene a oždiboval lesní trávu. V přítomnosti metakisse se nemusel obávat náhlého útoku, protože i když měla Routa oči zavřené, její uši stále monitorovaly dění okolo.

Novorozenec a metakiss nikdy nespí…

Stačil malý pohyb a šupinaté slechy se hned stočily jeho směrem.

„Je čas vstávat, maličká,“ zabroukal a pohladil ji po velké hlavě.

Protáhla se, vystrčila drápy a zívla, až jí byly kromě dlouhých špičáků vidět i stoličky.

„Mohla by sis taky někdy vyčistit zuby, ty smraďoško?“ nakrčil znechuceně nos.

Routa mu přátelsky olízla tvář drsným jazykem a zeleně zablikala.

„A já se zase umýt, máš pravdu,“ usmál se Netřesk.

Jak dlouho jsem se vlastně nekoupal? Dva týdny? Tři?

Odstrčil metakiss a vstal, aby nachystal Agara, který se neochotně zvedl z bláta.

„Brzy budeš spát v nějaké hezké stáji, kde tě umyjí a vyhřebelcují, slibuju,“ dopnul mu Netřesk sedlo a přistoupil k hlavě s připravenou uzdečkou. „Ale nejdřív se tam musíme dostat.“

Vyhoupnul se na koňský hřbet, pobídl ho do kroku, ale Agar se ani nehnul. Naježená Routa vedle něho dokonce zbělela.

„Co se děje?“ zašeptal Netřesk.

Takové chování mohlo znamenat jen jediné. Nebezpečí. Mezi stromy se ve stínech pohyboval další kůň. Vypadalo to na mohutné zvíře, ale jeho kroky přesto splývaly s okolními zvuky přírody. Oči měl bílé bez duhovky, s maličkou kulatou zorničkou, a navíc…

Mám vlčí mlhu, nebo světélkuje?! zamračil se.

Vraník nenesl žádný postroj a měsíc byl pod mrakem. Nic nemohlo způsobovat slabou nazelenalou záři, která se mu mihotala kolem těla. Pomalu k nim obrátil hlavu. Plížil se. Jeho pohyby připomínaly víc metakisse než koně.

Ferhun! došlo Netřeskovi, na co se dívá. Predátor na lovu!

Tasil meč a levačkou uchopil štít, Routa se vedle něho přikrčila a zrudla. Tvor otevřel tlamu. Celá spodní čelist se mu vyklopila až pod oči a odhalila velké špičaté přední zuby. Olízl si pysky dlouhatánským jazykem, od kterého odkapávaly nazelenalé svítící sliny, a zakmital s ním jako had větřící kořist. Zblízka bylo vidět, že třpytivá mlha je ve skutečnosti pot, odpařující se z černé kůže bez jediné známky srsti nebo hřívy.

„Přesýpačky zlé chvíle…,“ vydechl Netřesk, na okamžik zmrazený hrůzností celé scény.

Bestie vyrazila kupředu. Routy si nevšímala, šla přímo po jezdci. Metakiss toho chtěla využít a zakousnout se do koňské šíje, ale příšera ji setřásla a odhodila ke kmeni, kde při dopadu ošklivě zakňučela. Netřesk otočil svého koně čelem k běžící hrozbě. Kdyby do nich narazila plnou rychlostí z boku, Agar by nápor neustál. Velké čelisti chňaply po koňských plecích, Netřeskův kůň uskočil a vzepjal se na zadní. Vykopl předními proti bestii a zasáhl ji kopytem do hlavy. Hluboká rána se zalila stříbřitou tekutinou.

Příšera vyvedená z rovnováhy zavrávorala a vzápětí jí na hřbetě přistála karmínová Routa. Ohnala se po metakiss zubatou tlamou, ale nedosáhla na ni. Stříbrná krev tekla proudem po černé kůži, bestie skákala, ohýbala hřbet, vykopávala zadními. Tančila jako leprikón po pěti panácích whiskey, aby Routu sundala, ale nedařilo se jí to.

Netřesk schovaný za štítem pobídl Agara a přijel blíž. Příšera zaměstnaná Routou si ho přestala všímat. Nebo si to alespoň myslel. Jakmile zvedl meč k úderu, chytila ho za pravou nohu a strhla z koňského hřbetu. Udeřil se do boku o opěrku sedla a zůstal viset hlavou dolů, dokud se přezka levého třmenu neutrhla. Vyrazil si dech.

Agar, vyděšený náhlým útokem, odskočil stranou. Netřesk pustil štít a v posledním okamžiku donutil šokem ztuhlé tělo k pohybu. Na místo, kde ještě před chvílí ležel, dopadla těžká, podkovami okovaná kopyta. Popadl dech, zvedl se na všechny čtyři a odkopl stranou třmen, který mu zůstal viset na nártu. Bestie dál poskakovala s Routou na zádech. Oběma docházely síly. Na scénu se vrátil Agar, který v plné rychlosti narazil do příšery z boku a předvedl, co by se stalo, kdyby ho předtím Netřesk nestihl otočit. Routa odskočila, aby ji velké tělo nezavalilo, bestie se skácela k zemi. Vztekle cvakala zubama a koulela očima, ale vstát nemohla, protože na ní Agar vydupával předníma nohama smrtelnou čtverylku.

Netřesk se s námahou postavil a zvedl meč nad hlavu. Bodl. Jednou, dvakrát, třikrát. Do boku, do krku, do zad. Z ran se řinula krev a odtékala do listí kolem, kde tvořila malá jezírka stříbrného třpytu. Příšera se přestala hýbat, ale Netřesk i Agar ještě notnou chvíli pokračovali.

Člověk si nemůže… být nikdy dost jistý…, že to ta svině… jen nehraje…

Přestali, až když vypadala spíš jako zdeformovaný cedník.

„Co to, kurva, bylo?!“ rozkřikl se Netřesk.

Bylo mu úplně jedno, že se kolem může potloukat další bestie. Potřeboval ze sebe dostat vztek i šok a na to pár nadávek pomáhalo vždycky ze všeho nejvíc. Protáhl si bolavá záda a zkontroloval pohmožděnou nohu. Zuby příšery se naštěstí nedostaly skrz pláty, ale v kovu zůstaly mělké otisky.

Ještě, že jsem si je nesundal…, poděkoval prozřetelnosti, než přišla na řadu prohlídka jeho společníků.

Ocelově šedá Routa seděla vedle mrtvoly, jazyk i šupiny pokryté olejnatými stříkanci, a podobně zaneřáděný Agar ostražitě sledoval okolí, kdyby se náhodou blížilo další nebezpečí. Oba to přežili bez zranění, ale energie, kterou přes den načerpali, byla pryč.

To je skoro na další odpočinek, ale zůstávat tu nechci…

„Počkej, snaž se toho hnusu spolykat co nejméně,“ řekl a ze sedlového vaku vytáhl kus látky.

Po styku se suchou tkaninou se tekutina měnila na lepivou a šla relativně dobře stáhnout. Dokončil základní očistu všech zúčastněných, schoval utržený třmen do sedlového vaku a vrátil se k bestii s dýkou v ruce.

Taková malá pojistka, a když nic jiného, třeba na ni někdo vypsal odměnu…

Při oddělování hlavy od zbytku těla si všiml, že jsou svaly na koňské šíji zvláštně deformované. Černá kůže bez odlesků skryla většinu znetvoření, ale po bližším prozkoumání na sebe tkáně nenavazovaly tak, jak by měly a sem tam se v nich objevil podivný hrbol nebo prohlubeň. Udělal si v hlavě poznámku, že se v další vesnici musí o tvorovi něco dozvědět.

Třeba se v těchto končinách vyskytují běžně, jen jsme o nich na západě ještě neslyšeli…, vložil zubatou trofej do voskovaného pytle.

Přivázal ho k vakům, vyhoupl se zpátky do sedla a pobídl koně na cestu.

26. 8. 1551

VNEJISTOTĚ

VÍTEJTE VNEJISTOTĚ, hlásala deska přibitá na kůlu ucesty.

Místní kartograf měl asi opravdu málo fantazie…, nebo naopak přemíru lenosti…

Nejistota se zdála mnohem větší arozhodně vlepším stavu než Jistota.

Ikdyž ta laťka je vtomhle případě opravdu nízko…, ušklíbl se Netřesk.

Kolem udržovaných cest stály bílé domečky spěstěnými zahrádkami, aikdyž už byla hluboká noc, místní dál vysedávali vpřívětivě nažloutlém světle pouličních lamp, popíjeli, vesele se smáli aukazovali si na procházející Routu. Nikdo se ale kupodivu netvářil zděšeně nebo nepřátelsky. Naopak na ni někteří volali čičiči azkoušeli metakiss nalákat na jídlo, jako kdyby šlo jen oobyčejnou kočku, ane čtvrttunovou, metr vysokou lvici. Pro skupinku to byl rozhodně nový anečekaný zážitek.

Dojeli bez problémů až na náves, kde našli hostinec UVodpočatýho dobrodruha. Na rozdíl od ostatních přízemních domů se pyšnil dvěma patry svnějším dřevěným ochozem averandou. Zářil do noci jako maják, zotevřených oken se linuly nezaměnitelné zvuky dobré zábavy. Vývěsní štít nade dveřmi zobrazoval muže vplné zbroji apřilbici sbarevným chocholem peří. Měl zvednuté hledí, nohy opřené ostůl, vruce korbel plný piva aspokojený úsměv na tváři.

Taková pohodička by se mi taky líbila…, zasnil se.

„Zkusíme to?“ zeptal se trochu pochybovačně spohledem upřeným na životem kypící podnik. „Pokud nastane průšvih, bude zatraceně velký aAgar je na další útěk příliš unavený.“

Takhle utahaně asmutně se Routa už dlouho netvářila.

Je pravda, že místní na ni nereagovali špatně… Třeba nás nechají aspoň vyspat se ve stájích…

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec.

Uvázal koně užlabu, ve kterém plavaly malé rybky astejně jako předtím uMrtvý žáby si nechal kápi staženou do obličeje. Otevřel dveře aspolu sRoutou zůstali stát na prahu.

Uvnitř je čekal chaos. Hostinec praskal ve švech, cizinci imístní se dobře bavili, jedli, pili, apokud měli zrovna volná ústa, vřeštěli nějakou odrhovačku. Vrohu jim ktomu hráli hudebníci na různé nástroje, ale přes řev je nebylo skoro slyšet.

Opodál zahlédl Netřesk několik mužů ve zbrojích se znakemvolavky na tabardech. Tiskli ksobě dívky, které se vesele chichotaly aco chvíli jim dolévaly pivo zvelkých džbánů. Podle zrudlých tváří tam ozbrojenci seděli buď velmi dlouho, nebo pili velmi rychle.

Udalšího stolu hráli dva muži karty se ženou severského typu. Převyšovala je minimálně ojednu hlavu ajedenapůlruční meč opřený ostůl spolu svelkou jizvou přes levou tvář napovídaly, že její zaměstnání nebude uplotny.

Amezi tím vším se proplétal vysoký ramenatý vousáč, vkaždé ruce pět korbelů, někdy na předloktích ipodnosy sjídlem.

Routa na prahu chytala zelenkavou barvu avšechno si zvědavě prohlížela, na rozdíl od Netřeska, který nevěděl, co má dělat. Pokud nepočítal střet uMrtvý žáby apotyčku sobludou, strávil posledních pár týdnů vrelativním klidu atichu. Teď byl ale zahlcený množstvím vjemů. Ukaždého stolu někdo seděl, vprostoru osvětleném velkým lustrem se nedalo nikam schovat. Sevřela ho úzkost, chtěl dveře zase zavřít anenápadně se vytratit, když uněho zabrzdil hostinský.

„Vitejte, vašnosto! Místo je támhle ukovářskýho!“ ukázal prázdnými korbely knejhlučnější skupince uprostřed místnosti.

„Nóóó… jááá…“

„Ale pokud sou na vás moc hlučný, tak máme ještě vzadu salónek! Počkejte chvilku anaše mladá vás tam vodvede. Hej! Kájo! Máme další hosty! Do salónku, jo?“ azase běžel dál, aniž by počkal na odpověď.

Kam jsme to vlezli?!

Byl všoku. Nebylo možné, aby si vousáč Routy nevšiml.

„Pane?“ objevila se vedle dveří drobná bělovlasá dívka. „Poďte dál, ať nam nevynesete spaní.“

Netřesk neschopný slova na ni zůstal vyjeveně zírat, dokud ho spovzbudivým úsměvem nepostrčila dovnitř. Prkenným krokem prošel kolem barového pultu do chodby sdlouhým schodištěm aněkolika dveřmi.

„Dejte mi prosim chvilku, než rosvítim avyvětram, je to tam trochu zatuchlý, protože se všichni věčinou zdržujou vhlavní místnosti,“ řekla omluvně avběhla dovnitř.

„Mám venku uvázaného koně,“ rozhlížel se Netřesk nejistě. „Je velmi unavený, potřebuje vyhřebelcovat, nakrmit…“

„Nebojte se,“ přerušila ho dívka. „Brácha to se zvířatama umí. Vodsedlá ho, vyčistí… Sedlový vaky si potom budete přát vodnýst do pokoje?“

„Ummm…,“ zahučel, protože ho ani ve snu nenapadlo, že by mohli přespat vpokoji, když hostinec vypadal jako podnik na úrovni. „Asi ano… Díky.“

„Nemáte zač, pane. Jak se koník menuje?“

„Agar.“

„Hezký méno,“ usmála se Kája znovu apokynula mu dovnitř. „Prosim…“

Útulný salónek měl směrem do zahrady okno sfialovými závěsy ztěžké látky, na zemi ukrbu ležel zelený kobereček austolu stály zastrčené dvě židle sčerveným čalouněním.

„Co si dáte?“ zeptalo se děvče.

„Pivo, něco kjídlu…“

Myšlenky se mu náhle rozutekly, protože vlampičce na zdi poskakoval magický ohníček. Zamrazilo ho.

„Apro vaší společnici?“

„Cože?“ zamrkal Netřesk zmateně.

„No pro tuhle krasavici,“ pohladila Kája metakiss po namodralých šupinách.

Jak to, že se Routy vůbec nebojí?!

„Ummm… vodu anějaký kus masa,“ zabručel.

„Propečený?“

„Ne, syrové stačí.“

„Hned to bude,“ mírně se uklonila aodešla.

„Nevšimla sis náhodou cestou jednosměrného portálu?“ podíval se na Routu. „Nebo nemohl být jeden ztěch kořenů na cestě bludný?“

Změnila barvu zmodré na žlutou azpátky.

„Mám pocit, že jsme se ocitli vúplně jiném světě,“ prohlížel si Netřesk lampičku. „Nepřijde ti to divné, že na tebe všichni reagují tak normálně? Dokonce bych si troufl tvrdit až pozitivně?“

Routa frkla vodpověď alehla si na kobereček.

„Nejistota…,“ mumlal si pod nosem. „Najednou to jméno dává smysl…“

Odložil meč na stůl ausadil se na pohodlnou židli.

„Nepřijde ti ani divné, že si tu svítí magií?“

Zakoulela očima, přešla do černé barvy aotočila se kněmu zády.

„Já nehledám problémy, kde nejsou!“ rozhodil Netřesk podrážděně rukama. „Ale uznej, že tohle není normální!“

Nic. Ticho.

Pitomá šupinatá… Aby ti záda zrezivěla!

Zakroutil hlavou anatáhl si nohy na druhou židli. Otevřeným oknem proudil dovnitř příjemný chladný vzduch avůně květin, přes dveře se nesly zvuky veselí.

„Áááááá!“ ozval se zlokálu vyděšený chlapecký křik ahospoda ztichla.

DUM, DUM, DUM, DU…

„TÁÁÁK! TADY TO JE!“ rozlétly se dveře.

„Trochu nervózní, he?“ změřil si je oba.

„Adivíte se, když sem vrazíte stakovým řevem?!“ opáčil Netřesk naštvaně.

Adrenalin mu pulzoval vžilách jako splašený.