K

R

Y

S

A

© Sami Tissari ja Kustannusosakeyhtiö Aula & Co, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martina Šímová, 2025

Cover © Four Eyes Design, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5639-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-5640-7 (mobi)

*

Chci, abys věděla jedno. Byl jsem nechutně dobrý člověk. Poznal jsem hotový regiment metály ověnčených tlučhubů, kteří zvukovou stopu mého života ozdobili vrstvou pitoreskních sprostých výrazů. Nejnadanější z nich byla bezpochyby moje babička Marfa. S výchovou to nesouviselo. Zrovna ji by sotva popudilo, kdyby mi z pusy čas od času vylétlo nějaké to šťavnaté slůvko. Marfa byla popudlivá od přírody.

S babičkou si příliš nezadala ani její dcera, moje matka Julija. Obě ženy společně vyprázdnily pomyslnou truhlici sprostých obhroublostí natolik důkladně, že na mě nic nezůstalo. Vyrostlo ze mě poslušné dítě, které v životě nevypustilo sprosté slovo z úst. Matka byla na moje někdejší neprůbojné chování dokonce i trochu hrdá.

Moje matka Julija utonula 23. února roku 2019 ve Zbarského kapsli. Nebyla jediná. Téhož dne potkal stejný osud snad miliony dalších ubožáků uzavřených v podobných kapslích. O život přišel zároveň bezpočet lidí cestujících auty, na motorkách, v letadlech, vlacích, helikoptérách, ponorkách, vesmírných lodích a všech možných dalších automaticky řízených prostředcích.

O počtu obětí z třiadvacátého února neexistuje přesný záznam. V propadlišti dějin totiž v tutéž chvíli skončily i statistiky obyvatelstva, s nimiž by se dal úbytek populace srovnat. Ne že by počítání nebožtíků lidi nějak zvlášť zajímalo. Po tom dni život natolik zdrsněl, že člověku při vší snaze zůstat naživu na nějaké vedení záznamů nezbývalo moc času.

Ti, kteří přežili, nazývali ten den gibel, zkáza.

*

Třetí výročí gibelu trávíme spolu, jen ty a já. Za poslední půlrok jsem neviděl ani živáčka. Poté co jsem minulý podzim utekl z domova, narazil jsem náhodou na tuhle malou opuštěnou letní chatku a už jsem se neodvážil odejít. Vím určitě, že její majitel, který by si ji nárokoval zpátky, se nikdy neobjeví. Přestal totiž existovat v tentýž okamžik, kdy udeřil gibel a všechny stroje se vypnuly.

Je mi čtyřicet jedna let. Právě jsem spočítal, že jsem za život poznal stovky lidí, skutečných i syntetických. Jak jsem říkal, vždycky jsem byl slušný člověk. Dbal jsem na to, abych byl co možná nejméně vidět. Nikdy jsem o nikom nepronesl křivé slovo a nemyslím si, že by někdo z mých známých, kdyby byli ještě naživu, mohl říct něco špatného o mně.

Většina lidí, které jsem znal, zemřela na následky gibelu. Pokud vím, všichni z tohohle světa odešli. Znám už jenom přízraky.

Dějiny lidstva znají hromadu šarmantních sráčů, výřečných tyranů a masových vrahů, jejichž způsobům nelze nic vytknout. Přiznávám se ti tady a teď: já, Pavel Anatolevič Dybenko, jsem zodpovědný za to, že se po všech mých známých slehla zem. Stejně tak zodpovídám za osud bezpočtu dalších lidí, kteří během gibelu a po něm zakusili krušný konec.

V životě jsem však nevypustil zlé slovo z úst.

Všechno jsem způsobil tím, že jsem odrecitoval báseň. Zněla takhle:

Na horách voní bohové

křídla měsíce jsou otvorem v něm

na hrotu meče jabloň

řeka prostá údolí

jsi oko, dveře a kámen

žlutý ocas slona

jíl zapomene na ostatní

Báseň nedává pražádný smysl. Těžko bys v ní hledala významy zajímavé pro lidi. Je to říkanka přeložená ze sanskrtu, která ve skutečnosti ani není určená lidským uším, nýbrž strojům. Po převedení na dvojkovou soustavu obsahuje kód, který je v konečném důsledku důvodem toho, proč jsme tu jen my dva, ty a já, bez jídla a bez naděje, tak jako valná většina lidstva.

Třetí výročí gibelu oslavím poměrně skromně. Hlavním chodem je plotice, kterou jsem vylovil zpod ledu na nedalekém rybníku. K tomu hrníček vody z téhož rybníka. Jídla bylo během letošní zimy zoufale málo, takže předpokládám, že brzy sám rozšířím řady přízraků.

Húúhúú?

Je možné, že někdo ještě někdy zabloudí i sem, do mého odlehlého obydlí. Najde tu moje ostatky a taky tebe. Vím jistě, že tvoje baterie tou dobou stále poběží. A kdoví, třeba bude mít nálezce dost rozumu, trpělivosti a štěstí, aby z tebe vydoloval všechno to, co jsi kdy zaznamenala do svých elektronických útrob. Vážně bych moc rád slyšel, jaký příběh z toho dotyčný nakonec sestaví.

Jsem poslední a jediný člověk, který ví, jak k tomu všemu došlo. A teď ti to povím.

Dobře poslouchej, moje malá ohyzdná přítelkyně: o naší budoucnosti není pochyb. Jen naše minulost je zcela nejistá.

I

Můj strýc, matčin bratr, Viktor Šiškin vypustil duši na dvoře našeho paneláku na podzim roku 1988. Viděl jsem to na vlastní oči. Bylo mi osm let. Až do té doby jsem neznal nikoho, kdo by umřel, nebyl jsem dokonce ani na žádném pohřbu.

Vmém rodném Buratinu tehdy nestál ani hřbitov. Od založení města uplynula natolik krátká doba, že vněm ještě nikdo nestihl natáhnout bačkory.

Popravdě řečeno mě ani nenapadlo, že lidé můžou jen tak zničehonic přestat existovat.

Strýčkova smrt aabsence hřbitova způsobily vBuratinu byrokratickou krizi. Úřady si lámaly hlavu stím, kam ho zakopat. Další potíž byla, že podle oficiálních papírů strýček Vitja vdobě úmrtí pobýval vmístě svého pracoviště, ve vesnici Novikovo ve Vologdské oblasti, zhruba šest set kilometrů východně od Buratina. Obsluhoval lanový přívoz přes řeku Mologu. Společně sbabičkou Marfou žil vjedné místnosti takzvané komunálky, kníž patřila sdílená kuchyň akadibudka. Ta měla ve dveřích vyřezaný průzor svýhledem na řeku.

Začátkem září roku 1988 zpřívozu obsluhovaného strýčkem Vitjou zničehonic zmizel kabel, na němž lodní motor táhl plavidlo přes řeku. Provoz přívozu vNovikovu byl pozastaven do doby, než se na místo doručí kabel nový. Od Vitji se nicméně čekalo, že do práce přijde jako obvykle apřívoz bude hlídat, aby někdo nestopil iten.

Na podzim onoho roku se vKoreji konaly olympijské hry. Strýček byl vášnivý sportovní fanoušek, ale sbabičkou Marfou nevlastnili televizi, na které by se závody daly sledovat. Sousedi sice jednu měli, jenže sousedova snacha naneštěstí někdy mezi loňským Prvním májem aDnem vítězství Vitju přede všemi nazvala alkoholikem. To strýčkovi bránilo vtom, aby olympiádu sledoval na sousedovic bedně, přestože ho pozvali.

Vdobě, kdy zpřívozu zmizel vlečný kabel, strýčkova motorka značky Dněpr šťastným řízením osudu parkovala na západním břehu Mology, nikoliv na tom východním, kde stála jejich komunálka. Ještě větší klika byla, že strýček měl vsajdkáře zrovna uložených několik sklenic nakládaných okurek, zelí, zelených rajčat amrkví ataky dvacetilitrový kanystr samohonky, kterou vyrobil na obecním destilačním zařízení.

Aby Vitja ukázal, že je citlivá lidská bytost ana sousedčiných zlých slovech není ani zrnko pravdy, po zmizení kabelu okamžitě nechal práci prací, nastartoval motorku aštěrkovitými hrbolatými koryty, kterým se tehdy říkalo silnice, uháněl za námi do šest set kilometrů vzdáleného Buratina.

Otři týdny později, poté co Vitja skonal vBuratinu, podle informací úřadů stále ještě seděl vřídící kabině přívozu uvízlého na východním břehu Mology ačekal na nový kabel. Proto strýčkovi nechtěli za žádnou cenu přiklepnout povolení kpohřbu. Člověka, který dostává plat za dobře vykonanou práci na jednom místě, přece není možné pochovat jako nebožtíka někde jinde. Podobné rozpory vúředních registrech by mohly zapříčinit nepředstavitelné komplikace.

Takhle nám to úředníci vysvětlili.

Strýček Vitja dorazil do Buratina po neoficiální cestě. Okolí města pokrývaly písčiny porostlé borovicovými lesy, typické pro břehy Finského zálivu. Krajina byla natolik suchá arovinatá, že dněpr spohonem kola postranního vozíku jí projel bez námahy.

Vlesní půdě mezi pobřežní Vyborsko-leningradskou silnicí aBuratinem vzniklavprůběhu let vyjetá brázda, po níž bylo obezřetnou jízdou možné doputovat do města azase zpátky. Vybočovat zbrázdy se nevyplácelo, dokonce ani proto, aby si člověk odskočil na borůvky, protože les kolem Buratina byl plný pozemních min.

Jako varování před podminovaným územím se za městem nacházely obří cedule ažlutočerné pruhy natřené na kmenech borovic. Já adalší místní caparti jsme si dávali pozor, abychom se od minového pole drželi dál. Výbuchy, které se zlesa sem tam ozvaly, nám dávaly jasně na srozuměnou, že varovné cedule tam na rozdíl od jiných jim podobných nevisí jen tak pro nic za nic.

Když strýček Vitja zaparkoval před naším panelákem, olympijské hry běžely už druhý týden. Cestou zČerepovce do Tichvina vedoucí přes nekonečné bažiny se dalo jet nanejvýš vycházkovým tempem. Strýček se navíc musel vyhýbat kontrolním stanovištím milice střežící křižovatky, protože papírově právě teď seděl za kormidlem moložského přívozu aneměl žádný pádný důvod ktomu nacházet se jinde.

Někde mezi Tichvinem aStarou Ladogou vytrousil strýčkův dněpr kvůli nekonečnému drncání všechny šrouby zkarburátoru. Jízda se natolik vlekla, že strýčkovi nezbylo než zastavit vnáhodném kolchozu azeptat se, jestli nemají šrouby, kterými by nahradil ty poztrácené cestou. Operace si vyžádala tři dny nasávání vkolchozní kovárně, než se znějaké bedny se šrotem konečně podařilo vyštrachat padnoucí díly.

Po příjezdu do Buratina byl strýček unavený anapůl opilý. Zavařovací sklenice, které přivezl jako dárek, se cestou rozbily. Nakládaná zelenina ležela na dně postranního vozíku ve změti střepů abláta, rozšmelcovaná na maděru. Naproti tomu kanystry samohonky zůstaly netknuté, ba dokonce vnich iněco zbylo.

Já amůj otec Anatolij Dybenko jsme právě na plácku unašeho paneláku hráli kopanou. Ostrýčkově návštěvě jsme předem nic nevěděli, ale otec se stejně nezarazil. Vřele švagra přivítal.

„Ahele, Vitja! Co tě knám zaválo?“ zeptal se.

„Nazdar, chlape,“ pozdravil strýček avjel mi rukou do vlasů, které mi poté, co mi je na jaro oholili na ježka, znovu narostly do nepoddajného vrabčího hnízda.

„Přijel jsem se koukat na olympiádu.“

Strýček Vitja se iskanystry usadil vnašem obývacím pokoji. Otec zapnul barevnou televizi aVitja opatrně přelil samohonku do skleněné lahve. Kořalka byla kalná jako okurkový lák asilně páchla po čemsi neznámém. Otec se strýčkem do lahve přidali vodu, zatřásli sní, rozlili ji do skleniček, popřáli jeden druhému hodně zdraví anapili se. Zašklebili se utoho, žvýkali sušenou rybu avychvalovali říz azemitou chuť kořalky.

Vtu chvíli jim moje matka Julija důrazně oznámila, že chlastání se vtéhle domácnosti netrpí.

Ožraly neměla vlásce.

Strýček Vitja ostře popřel sestřino podezření, že mají smým tatíkem Anatolijem vúmyslu nasávat. Společně se zapřisáhli, že sklenku do sebe obrátí jedině tehdy, pokud Sovětský svaz získá zlatou medaili. Něco takového jim přece žádný vlastenec nemůže upřít, no ne? Nebo když zlato vyhraje nějaká jiná socialistická země. Napijí se ve jménu mezinárodní solidarity. Anebo když zvítězí levičáci. Třeba Rakousko.

Nejsou přece žádní šovinisti!

*

Otec se strýčkem sledovali řecko-římský zápas. Potom šerm. Gymnastiku. Jezdectví. Fotbal. Vzpírání. Střelbu na pohyblivý terč. Pozemní hokej. Lukostřelbu. Cyklistiku. Moderní trojboj. Socialistický ilevicový svět si vedl báječně. Otec astrýček si vobýváku přiťukávali trychtýři asklenicemi ahlubokými hlasy halekali sovětskou hymnu, případně Internacionálu. Já na počest získané zlaté medaile dostal sklenku gruzínské neperlivé limonády, která byla sladká ahustá jako gel na vlasy. Medaile padaly jedna za druhou. Matka plakala atřískala nádobím vkuchyni.

Bylo skvělé být Sovětem.

***

Bydleli jsme vsedmém patře osmipatrového panelového domu. Panelák postavili zbetonových kvádrů vté samé době jako celé Buratino, roku 1971. Dům byl na sovětskou budovu výjimečný tím, že měl výtah, který většinou dokonce ifungoval.

Měli jsme dva pokoje avlastní kuchyň slednicí aplynovým sporákem. Podle tehdejších měřítek jsme tedy žili kvalitně. Dům byl určený pro pracovníky Buratinského vědecko-technického institutu apro zaměstnance továrny zabývající se nemanuální prací.

Můj otec Anatolij Dybenko byl inženýr elektrotechnik. Projektoval nejrůznější zařízení fungující na elektřinu. Na přesnější popis jeho práce by ses ho ptala marně. Většina navrhovaných přístrojů byla natolik tajná, že onich nesměl mluvit ani šeptem vkuchyni.

Občas nám ztovárny nosil udělátka, která si sestavil pro zábavu, nebo šlo oméně tajná zařízení. Zpřebytečných součástek smontoval videopřehrávač, na němž jsme sledovali akční filmy pašované ze Západu. Jindy přinesl malé fotbalové hřiště; to se umístilo na stůl ačlověk se potom silou myšlenkových vln snažil nasměrovat míč vznášející se nad hřištěm do soupeřovy branky. Mým favoritem byla nicméně hra, která se hrála na televizi ašlo vní oto zachytit kulatý světelný bod divoce poskakující po obrazovce.

Tátu jsem pochopitelně považoval za bezvadného chlapa. Úroveň spotřební elektroniky unás doma byla jeho zásluhou jako zjiné planety– moji spolužáci si oněčem podobném mohli nechat jen zdát. Vlastně myslím, že vcelém Sovětském svazu neexistovala domácnost, která by se mohla pyšnit tak skvělými zábavními elektroudělátky, apravděpodobně by se nenašla ani vkapitalistickém Finsku ležícím sotva sto kilometrů od nás.

Vtelevizi jsme se doslechli, že vkapitalistickém světě tu necelou stovku kilometrů na západ čeká převážně útlak. Finové se prý ve volném čase bavili tím, že bili své děti rákoskou.

Zatímco otec se strýčkem Vitjou sledovali olympiádu, seděl jsem na podlaze vobývacím pokoji ahrál si snovou hračkou. Stebou. Táta mi tě den předtím přinesl ztovárny jako dárek.

Byla jsi obyčejná miminovská panenka, sjakou si hrají holky. Měla jsi baculaté růžové ruce vyrobené zplastu, pískově žluté kudrnaté vlasy ahnědé skleněné oči, které trochu slaboduše civěly do prázdna azavřely se, jakmile tě člověk položil na záda.

Matka otci nakázala, ať tě okamžitě zanese zpátky. Co si propánakrále myslel? Přece se nesluší, aby chlapci šaškovali sholčičími hračkami. Nebylo to normální. To snad otec chtěl, aby zjeho syna vyrostl pošahaný zvrhlík?

„Vždyť je to jenom panenka,“ smál se otec. „Krom toho ne jen tak obyčejná! Azdá se, že klukovi se líbí.“

Potom tě zvedl azačal pohybovat tvýma ručkama anožkama. Hop, hop. Úplně jako při ranní rozcvičce. Otočil ti hlavičkou. Apotom ještě jednou nohou. „Tak ateď pozor,“ zvolal.

Jakmile naposledy zakroutil nožkou, vyřinula se ztebe hlasitá hudba: „Píseň Rudého námořnictva“ vpodání balalajkového orchestru, sboru asólisty.

Zvedněte kotvu, rudá vlajka

už na stožáru plápolá-áááááááá-áááááááá-áááááááá,

mladý statný rudoarmějec

za moře vyplouvá

Rodiče se vkuchyni okamžitě postavili do pozoru. Oba sloužili unámořnictva. Matka byla hodností poručice, otec pouze staršina, tedy četař, což mu máma nikdy nezapomněla připomenout.

Když píseň utichla, matka se zeptala: „Tak takovýhle věci celý dny montuješ vpráci, Toljo?“

Otec se ušklíbl azvedl ruce dlaněmi vzhůru na znamení toho, že stím těžko něco zmůže.

Kvůli „Písni Rudého námořnictva“ se matka nakonec musela podvolit. Ani já nebyl zhraní spannou zpočátku zrovna nadšený. Ale jak řekl táta, nebyla jsi tak docela obyčejná panenka.

Natočením nožek, ruček ahlavy do různých poloh tě člověk přiměl dělat nejrůznější věci. „Píseň Rudého námořnictva“ nebyla jediný trik, který jsi měla vrukávu. Kromě vojenských pochodů asovětských šlágrů jsi překypovala ikapitalistickou hudbu.

Na tvoje štelování padlo ohromné množství času. Nikdy nebylo předem jasné, co se po konkrétní pozici přihodí ajestli vůbec něco. Pochopitelně jsem uotce škemral, aby mi prozradil ty nejlepší kombinace, chtěl jsem slyšet víc západní muziky. Ale táta krčil rameny apovídal, že mi upřímně řečeno nedokáže poradit. Měla jsi vsobě zabudovaný malý elektronický mozek, ne vhlavě, ale vtvrdém, těžkém trupu. Tvoje tělíčko bylo ztavené litiny– pod vnější slupkou plastové kůže se nacházelo olovo. Otec povídal, že jakmile trup zatavili, automaticky se rozběhl itvůj mozek. Od té doby nikdo, dokonce ani táta, který tě navrhl, nevěděl, jaká budou mít různá naštelování důsledky.

To se dalo zjistit jediným způsobem: člověk ti musel nahodile otáčet růžovými končetinami ahlavičkou, dokud se něco nestalo.

Otec mi každopádně řekl, že tě vžádném případě nesmím otevřít, abych zjistil, jak funguješ. Plášť tvého tělíčka neodlili zolova jen tak pro zábavu. Uvnitř byla malá radioaktivní baterie. Ta tě uvedla do chodu aměla tě vněm udržet dalších sto let za předpokladu, že zapečetěný trup zůstane uzavřený.

Taky tvrdil, že čmuchal, který tě během následujícího století otevře, obdrží takovou dávku radiace, až mu ztoho upadne nos.

Uprostřed závodů vatletice knám vpochodoval náš soused kapitán Michail Bogdanov se svým synem Sašou. Michail Bogdanov byl velitel buratinských bezpečnostních složek. Saša byl můj nejlepší kamarád. Soused nesl vpodpaží, zabalenou vPravdě, medvědí kýtu, zníž ještě odkapávala krev. Saša se posadil ke mně na koberec asledoval, jak si hraju spanenkou.

Předchozí noc jsme zlesa zaslechli výbuch pozemní miny. Kdykoliv něco bouchlo, Michail Bogdanov se jako velitel místní bezpečnosti musel zajít podívat, co explozi způsobilo. Jako jediný vBuratinu měl kdispozici plán minového pole adetektor kovů. Sjejich pomocí dokázal se zdravou kůží projít zaminovaným územím aprověřit, zda na minu stouplo nějaké zvíře, anebo kapitalistický špion, který byl takový idiot, že nedokázal les projít toutéž vyjetou brázdou, jíž se knám na motorce dokodrcal strýček Vitja.

Tentokrát na minu šlápl medvěd. Podle matky bylo dobře, že neštěstí potkalo právě jeho, protože na špionovi bychom si moc nepochutnali. Michail Andrejevič maso uhynulých zvířat začerstva rozděloval sousedům. Jednou to byl medvěd, podruhé los apři troše štěstí idivočák. Maso jsme stejně jako ostatní obyvatelé paneláku vítali. Podle oficiálního prohlášení byly vBuratinu kdostání moskevské vymoženosti. To znamenalo, že vobchodě prodávali všechno možné, vodku atabák, občas cibuli, čaj, sůl, rybí konzervy, případně toaletní papír nebo konzervované mléko. Čerstvé maso by tam ale člověk sháněl zbytečně.

Strýček sotcem kapitánovi nařídili, ať si kouká sednout. Michail Andrejevič do sebe poslušně obrátil skleničku samohonky, kterou mu Vitja nabídl, aza přežvykování sušené ryby se ho vyptával, jak to jde ve Vologdě.

Kapitán Bogdanov měl jako velitel bezpečnostních složek povinnost zajistit, že do Buratina neproniknou žádní přespolní návštěvníci, nijak ho však nerozladilo, že unás strýček během olympiády přebývá. Vitja vlastně ani nebyl přespolní. Pravda, možná neměl úřední povolení, které by ho opravňovalo knávštěvě, aani by ho nedostal, protože Buratino byla přísně tajná oblast. Slovy Michaila Andrejeviče to byl nicméně dobrý člověk, ato bylo přece důležitější než nějaká lepenková cedulka zamazaná razítky.

*

Zběsile jsem ti kroutil nohama, rukama ahlavičkou, zníž na mě civěly vypoulené skleněné oči. Vypadaly zmateně. Dlouhé kudrnaté vlasy jsem ti okamžitě opižlal nůžkami, takže tvůj účes připomínal krátký sestřih vězně vzajateckém lágru. Umělohmotnou růžovou kůži jsem ti modrým inkoustovým perem počmáral vězeňskými aarmádními tetováními, která jsem viděl uchlapů vbani. Moc to nepomohlo. Panna byla zkrátka panna. Nechtěl jsem, aby ostatní kluci zbaráku viděli, jak si stebou hraju, ale se Sašou to bylo jiné. Zmíry ho zjevně nevyváděly ani věci, které by na buratinských dvorcích ave škole rozpoutaly nezřízené veselí. Všiml jsem si, že mi nikdy nevykládá nic ztoho, co slyšel od ostatních. Ztoho jsem vyvodil, že ostatním zase necekne ani slůvko otom, co ví omně.

Vysvětlil jsem Sašovi, jak funguješ. Už se mi podařilo objevit celkem slušné množství různých kombinací, ale přišlo mi, že stále nacházím další adalší. Možností bylo nekonečně, jako by sis pamatovala, kde byly tvé končetiny ahlava vpředešlé pozici, ata měla vliv na tu následující. Ana tu, co přišla po ní. To vyústilo vtak obrovské množství kombinací, že se mi zpomyšlení na ně zatočila hlava.

Se Sašou jsme se při tvém štelování střídali. Bylo to vzrušující. Ukázal jsem kamarádovi pár oblíbených triků. Poslechli jsme si písničku od Beatles „Yellow Submarine“. Vysvětlil jsem Sašovi, že submarine znamená vangličtině ponorka ayellow je žlutý.

„Co? Ponorky jsou černý!“

To jsme jako kluci zBuratina samozřejmě věděli oba. Pár kilometrů za městem na pobřeží Finského zálivu ležel přístav, zjehož betonového mola jsme lovili ryby. Upřístavní hráze skoro vždycky kotvila plavidla Rudého námořnictva aponorky tam nebyly nic neobvyklého.

„Beatles jsou anglická kapela. Třeba mají vAnglii žlutý ponorky,“ hádal jsem.

„No, aspoň se pak snáz najdou,“ usoudil Saša.

Otec, strýček Vitja aSašův táta Michail Andrejevič našemu počínání vpodstatě nevěnovali pozornost. Když dospělí chlapi chlemtali samohonku, hltali sportovní klání ahulili jako fabrika, většinou snimi nic nehnulo.

Saša tě uchopil do rukou. Nejprve ti otočil hlavou doprava. Potom ji natočil doleva, spustil ti levou ručku, zvedl pravou nožku, hlavu vrátil zpátky na střed azvedl ti pravou ruku. Věděl, jak na to, vyloudil ztebe věci, kterých bych se utebe vživotě nenadál.

Provedl ještě několik pohybů. Čekali jsme, co bude dál. Zničehonic jsi promluvila hlasem strýčka Vitji:

„Já se nechci dívat na sprint,“ řekla jsi. „Vždycky to vyhraje nějakej negr. Ty dlouhý klády mi lezou na nervy. Krom těch od podělanejch Amíků, protože imperialisti se knim chovaj tak hrozně. No dobře, serou mě iamerický černý huby, ale zas ne tolik.“

Otec se strýčkem se rozřehtali na celé kolo. Zopakovala jsi to, co Vitja prohlásil předchozího večera těsně předtím, než Ben Johnson vyhrál běh na sto metrů azlomil přitom světový rekord.

Podivovali jsme se, co všechno ta ďábelská hračka dokáže.

Zato Sašovu otci, kapitánu Michailu Andrejevičovi, do smíchu nebylo. Vypadal, jako by mu samohonka vlétla do špatné trubice aještě si ktomu kousl mýdla.

„Hochu, kde jsi tu pannu vzal?“ zeptal se mě kapitán vážným hlasem.

„Dal mi ji táta,“ odpověděl jsem. „Dokáže bezvadný věci, když jí trochu zakroutíte rukama anohama. Ukážu vám to!“

„Nehýbej sní, krucifix!“ vykřikl Michail Andrejevič.

„Míšo, klid,“ chlácholil ho otec. „Je to jenom panna. Nekouše.“

„To strašidlo jsi vyrobil ty, Toljo?“ zeptal se Michail Andrejevič otce.

„Je to starej prototyp, kterej se před časem vyhodil. Přidal jsem kněmu záznamník amikrofon adalší legrácky. Je to hračka. Proč kvůli ní vyšilovat?“

„Kluci by si podle mýho názoru neměli hrát spannama,“ odvětil Michail Andrejevič. Zvedl se aodrázoval do temné předsíně. Slyšeli jsme, jak tam po chvilce šátrání otevřel dveře.

„Co na tom sakra záleží?“ houkl otec za kapitánem. „Holčičí nebo klučičí hračky– Míšo, žijeme přece vroce 1988!“

Michail Andrejevič prostrčil rozdurděnou okurkovitou tvář závěsem oddělujícím předsíň od obývacího pokoje.

„Spannama by si mimochodem neměly hrát ani holky,“ zabručel.

Pak znovu zmizel abez jediného slůvka na rozloučenou za sebou třískl dveřmi.

„Co to do něj vjelo?“ divil se strýček Vitja.

„Míša už asi nesnese kořalku,“ hádal otec.

***

Odobrých třicet let později, vzimě roku 2019, poslední večer vživotě Saši Bogdanova, jsme si znovu seděli bok po boku, mlčky se svlékali avzpomínali na své rodné město azáhadnou panenku.

ZBuratina už tehdy zbyla jen hromada sutin. Můj táta Anatolij, strýček Vitja iSašův otec, kapitán Michail Bogdanov, leželi dávno pod drnem.

„Sfotrem ta panna tehdy pěkně otřásla,“ poznamenal Saša.

„To asi jo.“

„Trvalo dlouho, než se uklidnil. Rázoval vkruhu po obýváku akouřil jedno cigáro za druhým. Občas se zastavil azíral na strop našeho bytu. ‚Snad tam ten parchant stím krámem neblbne iteď,‘ mumlal si. Občas mi nařídil: ‚Sašo, běž se kouknout, co ten Paška nahoře provádí!‘“

„Ijinak jsi unás byl vjednom kuse.“

„Jo, to je pravda. Navíc jsem vůbec nechápal, proč je fotr ztý panny tak mimo. Nechtěl mi to říct. Tak jsem kvám chodil, když už mi to táta jednou nakázal. Někdy jsme si hráli spannou, jindy dělali něco jinýho. Pak jsem se zase vrátil domů. ‚Co dělá Paška?‘ vyzvídal otec. ‚Dívá se na telku,‘ odpověděl jsem. Nebo: ‚Čte si.‘“

„Aha.“

„Občas nám ztáty málem ruply nervy. Vnoci kvílel aijinak dělal rámus. Měl noční můry.“

„To se asi není co divit. Copak se tenkrát právě nevrátil zválky?“

„Jo, pět let byl vAfghánistánu. Vlastně jsem ho skoro vůbec neznal. Těsně po návratu byl normální. Přeskočilo mu teprve až ve chvíli, kdy uviděl tu pannu. Aže mu cvaklo pořádně. Jednou se uprostřed noci zjevil umojí postele. Kristova noho, když mě scloumáním probudil, skoro jsem si načural do gatí! Baterkou si svítil do obličeje. Vypadal naprosto strašně. Oči mu lezly zdůlků, celej ksicht měl zbrocenej kapkama potu. ‚Přišel kočkodan,‘ zasípal. Vyloženě jsem slyšel, jak mu drkotají zuby. ‚Žádný opice tu nejsou, tati,‘ utěšoval jsem ho. ‚Běž si zas lehnout.‘ Fotr zběsile zíral do tmavejch koutů pokoje. ‚Je tady! Kočkodan! Poslouchej! Takhle se směje…‘“

„Pověděl ti táta někdy, kdo to byl ten kočkodan?“

„Ne,“ odvětil Saša ase zafuněním si stáhl ponožku. Během let mu vpase vyrostla pořádná pneumatika. „Máma si myslela, že fotr začal vtovárně chlemtat ty stejný jedy jako ostatní alkáči.“

Ze Sašova obličeje bylo patrné, že začal popíjet spředstihem. Jeho vytrčená brada svědčila ovzdorovité náladě. Na předchozí diskuzi zapomněl apřesunul se kdalšímu tématu. Všatně sauny na vedlejší lavici se právě svlékal nový výkonný ředitel společnosti Časoenergetika sídlící ve městě Iänkö. Byl to můj aSašův šéf.

VČasoenergetice už jsem skoro čtrnáct let dělal náborového pracovníka. Saša do firmy přišel pár let po mně. Sám jsem sním tehdy vedl přijímací pohovor. Naše přátelství zchlapeckých let strávených vBuratinu nebylo na překážku. Buratino bylo tajné město. Všechno, co se vněm odehrálo, zůstalo uvnitř minového pole.

Proto nikdo neřekl ani ťuk, když jsem Sašu do firmy přijal.

Během všech těch let, co jsme se Sašou byli kolegové, továrna Časoenergetiky působila jako výjimečně asociální pracoviště. Firma pro své zaměstnance vživotě neuspořádala jedinou volnočasovou událost avlastně ani takovou, která by spadala do pracovní doby. Bývalý výkonný ředitel Ingus Kili veškeré firemní večírky sobčerstvením, narozeninové sešlosti nebo sportovní aodpočinkové dny považoval za zbytečné. VČasoenergetice se lidé zaobírali jen byznysem.

To ředitel, který do firmy přišel po Kilim aprávě teď si přede mnou se Sašou přes hlavu sobtížemi přetahoval příliš těsnou pletenou vestu, byl zúplnějiného těsta. Skoro první věc, kterou vroli nové hlavy firmy rozhodl, bylo zavedení saunovacího večera pro zaměstnance.

Byl to zábavný člověk. Zbavil se tísnivého svrchního oblečení, čímž zhruba dvacítce svých podřízených svlékajících se všatně předvedl své křiklavě barevné spodky. Pohazoval nepoddajnými vlasy zelektrizovanými mrazem, které si rozcuchal, když si přes hlavu přetáhl vestičku ze syntetických vláken. Uvědomoval si, že jeho baculaté tělo působí komicky, ana podlaze zcihlových kachliček předvedl několik překvapivě hbitých tanečních kroků.

Mrkl na nás ausmál se od ucha kuchu. Byl výtečně naložený asvou dobrou náladou chtěl nakazit iostatní.

Ředitel dřív pracoval vzábavním průmyslu. Vystupoval vtelevizních show jako konferenciér amoderátor kvízových pořadů. Když tvorba televizních programů prošla kompletní automatizací, změnil obor apřesunul se do oblasti byznysu.

Saša zaměřil své lehce šilhající oči na ředitelův rozesmátý kulatý obličej. Taky se usmál, ale výsměšně.

„Čubko! Děvko!“ procedil skrz usmívající se rty.

Zaryl jsem mu loket do boku. Smetl mi ruku stranou.

„Tak co, ty čuráku, řekl jsem ti někdy, co si myslím?“ zeptal se Saša.

Výkonný ředitel mu pohlédl do očí, provedl pár dalších tanečních pohybů, usmál se jako měsíček apřikývl. Oči mu fialově svítily stejně jako každému, kdo užíval umotabletku.

Všichni chlapi všatně měli jasně fialové oči. Až na mě aSašu.

„Zavři pusu,“ přikázal jsem kamarádovi. „Copak nechápeš, že je mazanější než my dva dohromady? Jestli ho namíchneš, vymete stebou.“

„Aspoň mi ještě funguje chuj,“ zavrčel Saša. „Což se oněm říct nedá.“

Ředitel se usmál. Hbitě se vysoukal ztěsného spodního prádla. Došel do rohu šatny akaždému podal malý ručník, na který jsme se vsauně měli posadit.

Ze dveří sauny se do chladné převlékárny navalila hustá pára. Vřadě za sebou jsme vešli dovnitř avšeru, které tam panovalo, si vylezli na horké lavice.

***

Když jsem se narodil, pojmenovali mě Pavel po hrdinovi sovětské revoluce Pavlu Jefimoviči Dybenkovi. Můj otec Anatolij Dybenko rád prohlašoval, že on, atím pádem ijá, jsme stímhle slavným Dybenkem spříznění. Pokaždé však odmítl vysvětlit, ojakou spřízněnost přesně jde. Jen říkal, že sice nejsme Pavlovi přímí potomci, ale každopádně jsme příbuzní přes koleno.

Už jako malý jsem ootcových tvrzeních ohledně spřízněnosti shrdinou revoluce pochyboval. Admirál Pavel Jefimovič Dybenko byl chlap jako hora. Stalin, gruzínský věchýtek ovýšce sto šedesáti centimetrů, musel zaklonit hlavu, pokud mu chtěl pohlédnout do očí. Naproti tomu můj táta byl malého vzrůstu, víceméně stejně vysoký jako Stalin. Na svatební fotografii jen ochloupek převyšoval matku. Achudinka máma měřila 154 centimetrů.

Když otce vLeningradu ubili milicionáři, matka mi prozradila, že si to táta celé vymyslel. Po válce ho jako dítě našli opuštěného na ulici. Tehdy byl tak malý, že si pamatoval jen své křestní jméno. Své příjmení dostal malý Anatolij proto, že ho zachránili 23. února, vDen Rudé armády anámořnictva, který se slavil na památku revolučního hrdinského činu admirála Pavla Jefimoviče Dybenka.

Rodiče si po mém narození zjevně řekli, že vSovětském svazu nebude vůbec na škodu, pokud ponesu jméno slavného hrdiny zakladatele. Admirála Dybenka už koneckonců dávno rehabilitovali, poté co ho předtím jako nepřítele lidu zastřelili vmoskevské Lubjance.

Chybička se holt někdy vloudí.

***

Jméno našeho města, Buratino, mimochodem pochází zitalského slova „burattino“. Do Sovětského svazu se slovo dostalo díky dětské knížce Alexeje Tolstého Zlatý klíček aneb Buratinova dobrodružství. Každé sovětské dítě tu knihu četlo nebo mu zní někdy někdo předčítal.

Alexej Tolstoj aještě slavnější spisovatel Lev Tolstoj pocházeli ztéhož středověkého šlechtického rodu. Nebyli blízcí příbuzní, ale oba při narození obdrželi hraběcí titul. Alexeji Tolstému se vSovětském svazu přezdívalo „rudý hrabě“.

Zlatý klíček vznikl tak, že Alexej Tolstoj chtěl svým dětem přečíst příběh oPinocchiovi. Původní italský Pinocchio vypráví otruhláři, který ze dřeva vyřeže loutku ata následně ožije. Hrabě Tolstoj však nesehnal jediný výtisk.

Proto svým dítkám příběh vyprávěl tak, jak si ho pamatoval. Vystupoval vněm truhlář, jenž vyrobil loutku, která se probudila kživotu. Její nos však nevyrostl pokaždé, když zalhala– dlouhý byl proto, že truhlář udělal chybu při měření. Ado vyprávění se vloudily idalší změny.

Příběh podle Tolstého vzpomínek byl nakonec natolik odlišný, že se ho hrabě rozhodl vydat jako své vlastní dílo. Nemohl ho pojmenovat Pinocchio, atak dřevěnou loutku sdlouhým nosem nazval Buratino, protože „burattino“ znamená vitalštině panenka.

Otom, jak naše městečko získalo své jméno, jsem slyšel následující historku: Tajné továrny na výrobu vojenské techniky se prý vSovětském svazu tehdy pojmenovávaly tak, že všechny podniky založené konkrétního roku pokřtili jménem začínajícím na téže písmeno abecedy. Vroce 1970, kdy vzniklo inaše zařízení, bylo na řadě písmeno B. Projektanti chtěli výzkumný komplex pojmenovat „Buran“, což znamená sněhová bouře. Vzhledem ktomu, že stál na pobřeží Finského zálivu sužovaném drsným počasím, šlo opříhodné jméno. Avšak jistá právě založená továrna na sněžné skútry si název stačila ukrást pro sebe, čímž na stavitele Buratina udělala dlouhý nos, který jim pak izůstal.

Pro přespolní bylo Buratino jako město zpohádky na dobrou noc. Slyšela oněm jen hrstka lidí aiti stěží věřili, že je skutečné.

Naše malá rodina uvnitř buratinského minového pole žila tak trochu jako ve zlaté kleci. Dvoupokojový byt svlastní kuchyní akoupelnou, barevná televize adalší výsady byly něčím, očem si většina sovětských občanů mohla nechat jen zdát. Na druhou stranu jsme se jako rodina nesměli pohybovat mimo Buratino. Za osm let svého života jsem nikdy nebyl dál než ukraje minového pole. Pravda, vtom věku jsem po nějakých cestách ještě ani netoužil.

Na základě otcova amatčina postavení jsme teoreticky vzato měli právo minimálně jednou za čtyři roky vyrazit na plně hrazenou dovolenou do státního zařízení kČernému moři. Místo toho jsme vlétě strávili pár nocí ve stanu postaveném vhouští na pláži, kde nás žrali ovádi, azburatinské betonové přístavní hráze lovili okouny. Všechny naráz nás ztajného města pustit nechtěli. Někdo zrodiny musel vBuratinu vždycky zůstat, tak trochu jako rukojmí.

*

Moje matka Julija pracovala mimo město. Předtím ji jako tlumočnici zaměstnával Buratinský výzkumný ústav. Když tlumočení skončilo, přeložili ji do Leningradu. Máma získala titul na ústavu germánské filologie Leningradské státní univerzity. Díky tomu mluvila ipsala mimo jiné anglicky, německy, švédsky nebo vlámsky, jako když bičem mrská.

Matka létala do práce betonomešálkou, což je jiný výraz pro helikoptéru. Asfaltové letiště vrtulníků se nacházelo zhruba dvě stě metrů od našeho paneláku za ocelovým plotem, kterým byla obehnaná továrna. Vpracovní dny mě máma vždycky políbila na čelo apřikázala mi, ať se chovám slušně. Potom sjela výtahem do přízemí apospíšila si přes plácek unašeho paneláku apřes ulici apak dovnitř bránou vplotě ze zrezivělého pletiva, uníž ve skleněné kukani vysedával některý zpodřízených našeho souseda kapitána Michaila Bogdanova alíně popíjel čaj. Pak matka vuklízečské zástěře se skloněnou hlavou arukou přitisknutou kvlasům doběhla khelikoptéře rozhánějící vzduch anastoupila do ní. Zokna obývacího pokoje jsem sledoval, jak se helikoptéra vznesla do vzduchu amámu odnesla ssebou.

Po dvacetiminutovém letu betonomešálka sestoupila na vnitřní nádvoří Michajlovského zámku vLeningradu. Odtud matka za klapání podpatků spěchala do pár bloků vzdáleného hotelu Evropejskaja. Vhotelu dělala pokojskou.

Hotel Evropejskaja patřil knejluxusnějším vLeningradu. Ubytovávali se vněm všichni více či méně významní amovití zahraniční hosté. Úroveň zařízení prý na návštěvníky udělala dojem, ale jen málokterý nejspíš uhádl, že prakticky všechny místní pokojské, snimiž se dohaduje ostlaní postelí apočtu rolí toaletního papíru, mají ukončené vysokoškolské vzdělání. Otom, že mnohé znich, třeba moje matka, se pyšní důstojnickou hodností, ani nemluvě.

Nevěřím, že si zahraniční podnikatelé aturisté dovedli vůbec představit, že některé pokojské do práce pravidelně dopravuje betonomešálka.

***

Mí rodiče Anatolij aJulija se poprvé setkali na palubě ponorky. Otec patřil ke stálé posádce plavidla asloužil na něm jako elektroinženýr. Matku tam převeleli vlétě roku 1971 jako tlumočnici zangličtiny.

Můj otec Anatolij Dybenko byl vroce 1971 hodností staršina atím zůstal až do konce života. Moje matka Julija Šiškinová byla tehdy kursantkou zpravodajské služby Rudého námořnictva čili důstojnickou aspirantkou. Po úspěšném absolvování mise obdržela povýšení na poručici.

Ponorka byla devadesátimetrové dieselelektrické plavidlo postavené vloděnici leningradské Admirality. Američané tenhle typ ponorky nazývali krycím jménem Foxtrot. Jejím úkolem bylo během výzvědné plavby včervenci 1971 proniknout hluboko do pobřežních vod Spojených států. Kapitán měl rozkaz ponorku nenápadně nasměrovat do Chesapeakské zátoky na Východním pobřeží.

Chesapeakská zátoka je estuárium mezi státy Maryland aVirginia, které zasahuje dobrých tři sta kilometrů do vnitrozemí aústí do Atlantského oceánu.

Estuáriem se myslí taková zátoka, vníž sladká voda za odlivu proudí směrem do moře, zatímco ta slaná za přílivu proniká do vnitrozemí.

*

Téměř očtyřicet let později mi matka, která se už tehdy vznášela vuzavřenéZbarského kapsli, vyprávěla, že vponorce se do sebe sotcem ještě nezamilovali. Táta byl pouze jedním zpadesáti námořníků nacpaných ve stísněné ocelové konzervě amáma moc dobře věděla, co se jim všem honí hlavou. Byla jediná žena na palubě amise trvala celé týdny.

Matka přespávala vmrňavé kuchyni, což byl taky jediný volný uzamykatelný prostor vcelé ponorce. Ve dne ušmudlaný lodní kuchař vtéže stísněné kukani připravoval jídlo pro padesátku námořníků, velení ponorky ajednu důstojnici zpravodajské služby.

Máma vyprávěla, že vkuchyni nespala sama. Celou dobu tam sní byl muž. Od toho jí však žádné nebezpečí nehrozilo.

Dotyčný se jmenoval Sergej Vainberg. Byl to čtyřicetiletý korektor zLeningradu. Vainberg se před pár měsíci utopil vleningradském kanále na řece Mojce, když se doslechl, že jeho dívka Jelena, která pracovala vtom samém nakladatelství jako on, už měsíc bydlí vbytě jistého nepublikovaného, zato alkoholu holdujícího leningradského spisovatele avmalém plechovém škopku mu tam pere špinavé prádlo.

Sergej Vainberg přeplul Baltské moře iAtlantský oceán vlodním mrazáku, kde se skladoval taky netrvanlivý proviant pro mužstvo.

Námořní zpravodajská služba už měsíce před vyplutím hledala po leningradských márnicích nebožtíka jako Sergej Vainberg. Byl vhodně vysoký ajeho vlasy měly přesně tu správnou barvu. Měl zdravé zuby. Důležité bylo ito, že Sergej byl jako Žid obřezaný.

Vainberg za svého života bydlel urodičů. Těm bylo řečeno, že jejich zesnulý syn zřejmě odplul po Mojce do Něvy aodtud do Finského zálivu.

Úřady truchlícím stařečkům oznámily, že tělo jejich jediného dítěte se pravděpodobně nikdy nenajde. To, že měl Sergej po smrti ve službách své vlasti daleko na opačné straně Atlantského oceánu vykonat ještě jeden úkol, si úředníci nechali pro sebe.

*

Kapitán sdostatečným předstihem před připlutím do Chesapeakské zátoky nařídil vypnout dieselové motory. Od té chvíle se ponorka bezhlesně pohybovala vpřed pomocí obrovské baterie poháněné elektromotorem.

Tiché počínání mělo dobrý důvod. Američané zátoku bedlivě monitorovali prostřednictvím podvodních odposlouchávacích zařízení, aby se ujistili, že ji nekřižují sovětské ponorky. Na virginské straně zátoky se pak soustředila podstatná část amerického námořnictva. Byla tu loděnice Newport News vyrábějící válečná plavidla ataky největší námořní základna Spojených států, Norfolk.

Snažit se do Chesapeakské zátoky proniknout vsovětských jaderných ponorkách nemělo smysl, protože oběhová vodní čerpadla potřebná kchlazení reaktoru se nedala vypnout, aniž by jádro roztálo acelou kocábku to rozmetalo na radioaktivní prach. Čerpadla byla natolik hlučná, že Američané iSověti vždycky věděli, kde přibližně se plavidla protivníka pohybují.

Naproti tomu sovětská ponorka třídy Foxtrot svypnutými dieselovými motory dokázala plout zcela bezhlesně. Posádka se kradla teritoriálními vodami Spojených států jako vplstěných papučích. Mluvit se smělo pouze šeptem přímo do ucha. Kašel byl absolutně zakázaný. Proto byla všem členům posádky podávána pravidelná dávka heroinu, která vypnula kašlací reflex.

Jakmile ponorka dosáhla zátoky, pokračovala vplavbě tichá jako myška. Posádka se neodvážila vysunout ani šnorchl, aby si ho nevšiml nějaký rybář nebo člověk ve člunu.

Moje matka Julija omnoho let později vyprávěla, že se pod hladinou zátoky, ve vzduchu prodchnutém heroinovým prachem, napůl udušená nedostatkem kyslíku, chodila každých pár hodin dívat, jak se daří Sergeji Vainbergovi. Kompresor mrazáku se kvůli hluku, který vydával, vypnul aVainberg začínal rozmrzat. Matka měla za úkol rozmrzání důsledně sledovat, aby byl nebohý korektor po připlutí na místo dostatečně rozmražený, ale ještě nezačal páchnout.

Můj otec Anatolij se mezitím vheroinovém opojení snažil obsluhovat důmyslná zařízení měřící nejrůznější signály, sjejichž pomocí měla ponorka najít přesný cíl vzdálený dobrých sto kilometrů od ústí zátoky.

***

Můj tatík Anatolij byl kvartální pijan, který měl po práci ve zvyku připojit se ve městě knějaké skupince chlapů, snimiž pak chlemtal vodku avyřvával nesmyslné pijácké písně. Ztakových výletů se pravidelně vracel domů vpozdních nočních hodinách opilý namol.

Účast na podobných spontánních pitkách nebyla nic výjimečného. Mezi buratinskými muži šlo onejběžnější způsob trávení volného času. Alternativou byla participace na statutárních schůzích komunistické strany nebo sledování televize, vníž nějaký komunista donekonečna žvanil hned na to, hned na ono téma. Proto není divu, že rozjařené slavení vulicích dospělým chlapům připadalo iza třeskutého mrazu jako dobrý nápad.

Matka otcův venkovní koníček ani vnejmenším neschvalovala, akdyž se manžel zpitý pod obraz vrátil domů, spustila rámus na celé kolo. Ani trochu se nekrotila. Isousedé se doslechli, jaké mizerné budižkničemu unás bydlí. Ve dvě hodiny ráno!

Aby svým slovům dodala důraz, fackovala chudáka otce tak, až mu ztoho zvonilo vuších. Její rány byly jako zděla, poručicí nebyla jen tak pro nic za nic. Amůj otec, staršina slovutného Rudého námořnictva, Dybenko Anatolij, všechno snášel bez reptání, jak se na poslušného podřízeného sluší apatří.

Otec vymyslel (anebo mu ho někdo poradil) mimořádný fígl. Vzásadě šlo oto, že při návratu domů se musel za každou cenu vyvarovat jakéhokoliv hluku. Vůbec nejhorší bylo cinkání ašustění při svlékání. Otcovým cílem zřejmě bylo vklouznout domů vhodinách těsně nad ránem natolik potichu, aby nevzbudil matku, avyhnul se tak uragánu biblických rozměrů.

Táta si navykl svléknout se ve výtahu ještě předtím, než odemkl dveře od bytu. Jako inženýr kcelé záležitosti přistupoval systematicky. Vyvinul metodu, jak se oblečení zbavit úhledně, ale efektivně: nejdřív si stáhl košili, anebo, pokud byla zima, svrchník, arozložil ji na podlahu. Na košili hodil kalhoty anátělník. Ponožky, brýle aslipy nacpal do bot, které položil navrch. Přes hromadu pak složil rukávy alemy košile či svrchníku sloužícího jako podklad. Nakonec balíček úpravně svázal páskem. Dokonce ivpodroušeném stavu celou operaci zvládl vrekordním čase, takže když se automatické dveře výtahu vsedmém patře otevřely, vstoupil do chodby nahý jako nějaký superhrdina převrácený naruby.

Otec sbalíkem oblečení vpodpaží odemkl dveře předem připraveným klíčem, který nebyl opatřený žádným cinkavým přívěskem. Zámek ipanty předtím důkladně vyčistil anaolejoval, aby se otevírání obešlo bez jakéhokoliv zvuku. Všechno domyslel do posledního detailu.

Jenže vony noci, kdy skončil na pijácké výpravě, měla matka neuvěřitelně lehké spaní. Veškeré jeho snahy přišly vniveč. Máma by se vytrhla ze spánku, ikdyby se myška vymočila do bavlny.

Nikdy se nedozvím, proč se můj otec Anatolij pomocí toho stupidního triku zas aznovu pokoušel vklouznout domů. Každému, kdo měl všech pět pohromadě, by marnost celé situace došla hned napoprvé. Možná byl táta zarytý optimista, který se realitou nenechal připravit onaději. Možná pomýleně věřil, že vytrvalé praktikování jeho metody povede kdokonalému výkonu. Anebo šlo zkrátka adobře omagický rituál, sjehož pomocí chtěl upokojit zlovolné síly vesmíru.

Výsledek byl vždycky stejný. Vesmír otce nenechal na pokoji. Noc za nocí mě budil strašlivý kravál. Oblečený vnámořnickém pyžamku jsem se celý rozespalý vplížil do předsíně, kde pokaždé probíhal přesně ten samý výjev: otec se sklopenou hlavou asvěšenými rameny stál uprostřed předsíně sbalíkem oblečení vpodpaží, kymácel se aškytal, zatímco matka si rvala vlasy, uslzená křičela na celé kolo abila manžela do hlavy pantoflem. Nahý otec připomínal zasmušilé, hodné, opilé, chlupaté zvíře páchnoucí po kořalce. Aten jeho chuj! Ty bláho. Když byl táta takhle skleslý, sahal mu až ke kolenům. Ta se mu sice trochu třásla, ale co už.

„Ty jeden prasečí sračkožroute!“ vřískala matka. „Tvoje kurevská máma se vžádným případě neměla namáhat roztahovat kvůli tobě nohy!“

Slovní zásoba mojí matky Julije obsahovala neomezený počet těch nejohavnějších nadávek.

Když si mě otec všiml, zkusil se usmát.

„Nech toho, Juljušo, takhle před klukem…“

„Jen ať vidí, jakýho má tátu!“

„Mami, přestaň,“ žadonil jsem.

„Teď se, synku, dobře podívej,“ řekla matka avzala mi obličej do dlaní. „Podívej se na něj. Jak je na sebe pyšnej! No nemám pravdu? Zvíře jedno! Chrochro!“

„Mami, táta není prase,“ namítl jsem.

„Snad nechceš, abys byl jednou jako on?“ vyhrkla matka azbytečně silně mnou zacloumala.

Pozoroval jsem otce. Nemohl jsem odtrhnout oči od jeho penisu. Skoro jsem se zalkl pýchou.

Chtěl jsem odpovědět ano, mami. Přesně takový bych chtěl jednou být. Naštěstí jsem měl dost rozumu, abych držel jazyk za zuby. Iotec mlčel– před svítáním se musel trochu vyspat, než znovu vyrazí do továrny sestavovat svá udělátka.

***

Strýček Vitja se sdůkladným předstihem před závěrečnou ceremonií olympijských her zvedl zpohovky, típl cigaretu aoznámil, že vyráží zpátky domů do Novikova.

Otec smatkou se mu vtom pochopitelně snažili zabránit, ale protože ho nedrželi vyloženě násilím, Vitja dotáhl to málo, co vlastnil, do sajdkáry svého dněpru. Za chvíli už jsme stáli na dvorku asledovali, jak strýček za blýskání svých zlatých zubů kopnutím startuje motorku.

Otec se mě zeptal: „Jestlipak víš, synku, na kolikátej pokus se dněpr rozjede?“

„To teda nevím, tati.“

„No pochopitelně na ten poslední,“ odpověděl otec.

Atak to taky bylo. Motor za strašlivého rámusení naskočil ado vzduchu vychrlil černý štiplavý dým. Matka ze sebe vymáčkla slzy na rozloučenou. „VITJO, VŠECHNY TAM POZDRAVUJ,“ zakřičela přes burácející motorku.

„COŽE?“

„VŠECHNY POZDRAVUJ!“ zahulákal jsem tak silně, jak jsem dokázal.

„VYŘÍDÍM,“ křikl strýček vodpověď aobrátil si čepici kšiltem vzad.

„COŽE?“ zakřičela matka.

„ŽE VYŘÍDÍM!“

Vitja při plné rychlosti udeřil čelem přímo do sloupu avokamžiku se přesunul takzvaně na onen svět.

Jestlipak tam vyřídil naše pozdravy?