TAKOVÁ

JSEM

BYLA

Copyright © 2016 by Amber Smith

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí býtrozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Blažena Kukulišová, 2025

Cover © Kevin Twomey, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5633-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-5634-6 (mobi)

TAKOVÁ

JSEM

BYLA

AMBER SMITH

přeložila Blažena Kukulišová

Vám.

Vám všem, kteří jste někdy zažili pocit,

že něco musí být jinak.

ČÁST 1

PRVNÍ ROČNÍK

Nevím toho spoustu. Nevím, proč jsem neslyšela, jak se zavírají dveře. Aproč jsem ty dveře sakra nezamkla. Nebo proč mi nedošlo, že je něco špatně– tak strašně špatně–, když jsem cítila, jak se pod jeho tíhou pohnula matrace. Proč jsem nekřičela, když jsem otevřela oči aviděla, jak mi leze pod deku. Nebo proč jsem se ho nesnažila zastavit, dokud jsem ještě měla šanci.

Nevím, jak dlouho jsem tam pak ležela apořád si opakovala: pevně zavři oči aprostě se snaž zapomenout. Ignoruj všechno, co nebylo vpořádku, všechno, očem si myslíš, že už vpořádku nikdy nebude. Ignoruj tu hnusnou pachuť vpuse, to lepkavé vlhko vposteli, strašný oheň ve stehnech, odpornou bolest, ze které se ti zvedá žaludek– tu věc, co tebou prolétla jako střela azasekla se někde uvnitř. Ne, nesmíš brečet. Není přece proč brečet. Byl to jenom sen, zlý sen– noční můra. Není to skutečnost. Není to skutečnost. Není to skutečnost. Pořád si to vduchu opakuju. ToSeNestalo.ToSeNestalo.ToSeNestalo. Zas aznova si to opakuju. Jako nějakou mantru. Jako modlitbu.

Nevím, že tyhle obrazy, co se mi honí hlavou– jako film oněkom cizím, někde jinde–, nikdy doopravdy nezmizí, nepřestanou se znovu přehrávat, budou mě stále pronásledovat. Znovu zavírám oči, ale vidím pořád totéž, cítím totéž, slyším totéž: jeho kůže, jeho paže anohy, příliš silné ruce, jeho dech na mně, napínání svalů, praskání kostí, lámání těla, to, jak slábnu, vadnu. Je to pořád tady.

Nevím, kolik uplyne hodin, než se probudím do obvyklého rámusu nedělního rána– řinčení hrnců apánví na sporáku. Škvírou pode dveřmi pronikají vůně jídla– slanina, lívance, mámino kafe. Zvuky ztelevize (studené fronty abouře, které se do oblasti přiženou kolem poledne)– tátův kanál se zprávami opočasí. Zvuky myčky na nádobí. Štěkající pes přes ulici nejspíš hafá aňafá bezdůvodně jako vždycky. Apak je tu skoro nepostřehnutelný rytmus basketbalového míče poskakujícího po oroseném makadamu avrzavé šoupání nohou vteniskách na příjezdové cestě. Naše hloupé ospalé předměstí, stejně jako každé jiné hloupé ospalé předměstí, se vrávoravě probouzí, lhostejné vůči vlastní bezvýznamnosti, kolektivně si přeje další sobotu aděsí se povinností, kostela, seznamů súkoly apondělního rána. Život jen tak plyne, prostě se děje, jde dál jako vždycky. Normálně. Ajá nemůžu setřást vědomí, že život jednoduše bude dál plynout, ať už se probudím, nebo ne. Odporně normální.

Nutím se otevřít oči anevím, že lži se už dávají do pohybu. Zkusím polknout, ale bolí mě vkrku. Asi streptokok, říkám si. Nejspíš jsem nemocná, to je vše. Určitě mám horečku. Blouzním. Nemám vhlavě jasno. Dotknu se rtů. Pálí aštípou. Na jazyku cítím krev. Ale to není možné. Není to realita. Zírám do stropu amyslím si: něco se mnou musí být fakt blbě, když se mi zdá něco takového. Něco tak strašného. OKevinovi. Kevin. Kevin je totiž nejlepší kamarád mého bráchy, prakticky můj brácha. Naši ho mají rádi stejně jako všichni, dokonce ijá, aKevin by nikdy… to by nemohl. To není možné. Jenže pak se zkusím postavit na nohy. Jsou tak bolavé– ne, připadají mi polámané. Abolí mě čelist, jako bych měla vzubech plno kazů.

Znovu zavírám oči. Zhluboka se nadechnu. Hrábnu rukou dolů aosahám se. Nemám kalhotky. Až moc rychle se zvedám do sedu amoje kosti naříkají, jako bych byla stařena. Bojím se rozhlédnout. Ale jsou tam: kalhotky spotiskem pro dny vtýdnu zmuchlané na podlaze. Úterní, ačkoli byla sobota, protože– no co, kdo se to asi tak doví? To jsem si včera myslela, když jsem si je oblékala. Ateď vím jistě, že se to stalo. Opravdu se to stalo. Atahle bolest uprostřed těla, hluboko uvnitř, mě jako na povel znovu začíná mučit. Odhazuju deku. Na pažích, na bocích astehnech mám modřiny ve tvaru kolenních čéšek. Ata krev– na prostěradle, dece, na mých nohou.

Vždyť to měla být obyčejná neděle.

Měla jsem vstát, obléknout se aposnídat snaší rodinou. Ahned po jídle jsem měla jít do svého pokoje adokončit všechny domácí úkoly, které jsem nedodělala vpátek večer, hlavně se zaměřit na geometrii. Chtěla jsem si procvičovat novou písničku, co jsme nazkoušeli skapelou, zavolat nejlepší kamarádce Maře, pak možná zajít kní domů adělat desítky jiných hloupých, bezvýznamných věcí.

Jenže teď chápu, že tohle se dnes nestane. Sedím vposteli, nevěřícně zírám na svou špinavou kůži aruka se mi třese, když si ji tisknu kpuse.

Někdo dvakrát zaklepe na dveře. Nadskočím.

„Edy, jsi vzhůru?“ křikne máma. Otvírám pusu, ale je to, jako by mi někdo nalil do krku kyselinu chlorovodíkovou, možná už nikdy nebudu moct mluvit. Ťuk, ťuk, ťuk. „Eden, snídaně!“ Rychle si stáhnu noční košili co nejníž, jenže košile je taky od krve.

„Mami?“ zavolám konečně příšerně skřípavým hlasem.

Pootevře dveře, nakoukne dovnitř aokamžitě uvidí krev. „Panebože,“ zajíkne se, vklouzne do pokoje arychle za sebou zavře.

„Mami, já…“ Jenže jak mám říct ta slova, nejhorší slova, okterých vím, že musí být řečena?

„Ach, Edy.“ Vzdychne ase smutným úsměvem ke mně otáčí hlavu. „To je vpořádku.“

„Co…,“ začnu azarazím se. Jak to může být vpořádku, vjakém světě je tohle vpořádku?

„Někdy ktomuhle dojde, když to nečekáš.“ Pobíhá po mém pokoji, uklízí, ani se na mě pořádně nepodívá apřitom vysvětluje omenstruaci, kalendářích apočítání dnů. „Stává se to všem. Proto jsem ti říkala, že si to musíš hlídat. Pak nebudeš muset řešit tahle… překvápka. Můžeš být… připravená.“

Myslí si, že jde otohle.

Už jsem vtelevizi viděla dost filmů, abych věděla, že tohle se má říct. Sakra, tohle říct musíte. „Ale…“

Přeruší mě. „Víš co, zlatíčko? Jdi do sprchy ajá se zatím postarám otenhle…,“ opíše paží široký kruh nad mou postelí ahledá vhodné slovo, „svinčík.“

Tenhle svinčík. Proboha. Teď, nebo nikdy. Teď, nebo nikdy. Takže teď. „Mami…,“ zkusím to znovu.

„Nestyď se,“ říká se smíchem. „Vpohodě, fakt mi to nevadí.“ Stojí nade mnou avypadá vyšší než kdy dřív. Podává mi župan, nevšímá si mých úterních kalhotek zmuchlaných usvých nohou.

„Mami. Kevin…,“ spustím, ale zjeho jména vmých ústech je mi na zvracení.

„Tím se netrap, Edy. Je venku stvým bratrem. Hrají vzadu basket. Atáta je jako obvykle přilepený ktelce. Nikdo tě neuvidí. Jdi. Hoď na sebe tohle.“

Vzhlédnu kní, připadám si tak malá. Ahlavou mi prolétne Kevinův hlas jako nějaké tornádo– ovane mi dechem tvář ašeptá: Nikdo ti neuvěří. To přece víš. Nikdo. Nikdy.

Máma přede mnou třepe županem, nabízí mi lež, ani jsem žádnou nemusela vymýšlet. Začíná mít ve tváři ten výraz– netrpělivý pohled ve stylu jsou svátky ana tohle nemám čas. Evidentně sebou mám hodit, aby mohla uklidit ten svinčík. Ataky je jasné, že mě nikdo neuslyší. Nikdo mě neuvidí– věděl to. Strávil unás dost času, aby věděl, jak to tady chodí.

Snažím se vstát anevypadat úplně rozbitě. Kopnu úterní kalhotky pod postel, aby je máma nenašla anevrtalo jí to hlavou. Beru si župan. Beru lež. Akdyž se ohlédnu adívám se, jak vrší do náruče ušpiněné povlečení– důkaz–, nějak vím, že jestli to neudělám teď, neudělám to už nikdy. Měl totiž pravdu, nikdo mi neuvěří. Samozřejmě že mi neuvěří. Nikdy.

***

Vkoupelně se opatrně svléknu, přidržím košili na délku paží, smotám ji anacpu do koše pod umyvadlem. Narovnám brýle apořádně se prohlédnu. Na krku se mi slabě rýsují stopy po jeho prstech. Ale oproti pohmožděným místům na těle jsou to jenom drobnosti. Žádné modřiny vobličeji. Jen ta pěticentimetrová jizva nad levým okem po pádu zkola před dvěma lety. Vlasy mám trochu příšernější než obvykle, ale vpodstatě vypadám stejně– ujde to.

Když vyjdu ze sprchy– pořád ještě špinavá ipoté, co jsem ze sebe málem sedřela kůži vdomnění, že třeba smyju modřiny–, je tam. Sedí ukuchyňského stolu vnaší jídelně smým bráchou, mým otcem amou matkou apije pomerančový džus zmojí sklenice– jeho ústa na sklence, kterou někdy budu muset používat. Na vidličce, co bude brzy knerozeznání od všech ostatních vidliček. Otisky jeho prstů jsou nejen na každém kousku mého těla, ale úplně všude: tenhle dům, můj život, svět– všechno zamořil.

Caelin zvedá hlavu, azatímco se opatrně blížím kjídelně, mhouří oči. Vidí to. Já věděla, že to hned uvidí. Pokud se na někoho můžu spolehnout, že si všimne, tak na svého staršího bráchu. „Hele, teď jsi fakt divná. Hodně,“ prohlásí. Poznal to, protože se ve mně odjakživa vyzná líp, než se vsobě vyznám já sama.

Takže tam stojím ačekám, že stím něco udělá. Že odloží vidličku, zvedne se, odtáhne mě stranou, odvede mě za paži na dvůr za domem azeptá se, co mi je, co se stalo. Pak mu povím, co mi Kevin udělal, aon jako správný starší brácha řekne třeba Neboj, Edy, postarám se oto. Tak to dělal, kdykoli se do mě někdo navážel. Apotom se rozběhne zpátky do domu aubodá Kevina ksmrti nožem na máslo.

Jenže tohle se neděje.

Jenom tam sedí. Dívá se na mě. Koutky se mu pomalu stáčejí do úsměvu– zubí se, jako by šlo osoukromý vtípek– ačeká, až na oplátku udělám totéž, dám mu znamení nebo se prostě rozchechtám, třeba jako že se potají snažím utahovat si znašich. Čeká, ale nedočká se. Atak jen pokrčí rameny, zadívá se znovu do talíře aukrojí velký kus lívance. Stojím tam na chodbě celá ztuhlá akulka mi uvízne vžaludku ještě hlouběji.

„Vážně, na co tak civíš?“ zamumlá spusou plnou lívance tím známým bratrským tónem, který vprůběhu let dovedl kdokonalosti akterým mi sděluje: jsi ta nejhloupější káča na celém tomhle světě.

Kevin mezitím krátce vzhlédne. Žádné výhrůžné pohledy. Žádná varovná gesta, nic. Jako by se vůbec nic nestalo. Stejné chladné přehlížení, co vůči mně dával najevo vždycky. Jako že jsem pořád ještě Caelinova divná malá ségra se škaredými vlasy apihami, nula, praštěná prvačka zjakési kapely, která se jich drží achodí za nimi spouzdrem na klarinet. Ale já už taková nejsem ani už nechci být. Ta holka, co byla tak naivní ahloupá– ten druh holky, co dopustí, aby se jí stalo něco takového.

„No tak, Minnie,“ říká mi táta. Používá mou přezdívku, myška Minnie, protože jsem pořád potichu. Ukáže na jídlo na stole. „Posaď se. Vystydne ti to.“

Stojím před nimi– jejich myška–, pokroucené brýle mi sklouzávají zkořene nosu, připadám si obnaženě aosm pátravých očí čeká, až sehraju svou roli. Konečně mi dochází, oco tady jde. Předchozích čtrnáct let bylo jenom generální zkouška, příprava, abych věděla, jak mám odteď řádně mlčet. Což mi Kevin řekl, když sústy skoro umých šeptal ta slova: Budeš držet hubu. Včera vnoci to byl pokyn, rozkaz, ale dnes je to prostě pravda.

Postrčím si brýle výš. Aspocitem nevolnosti– jako ztrémy– se pomalu, opatrně sunu dál. Snažím se chovat, jako kdyby celé moje tělo uvnitř ivenku netepalo anepulzovalo. Sedám si vedle Kevina jako milionkrát předtím, když jsme se sešli ujídla. Protože ho považujeme za součást naší rodiny, jak máma říká zas aznova. Je unás vždycky vítaný. Vždycky.

***

Po snídani je vdomě naprosté ticho. Caelin aKevin šli hrát basketbal sněkolika kamarády ze středoškolského týmu. Táta musel do železářství pro nějaký speciální hasák, aby mohl nainstalovat novou sprchovou hlavici, kterou koupil mámě kVánocům. Amáma je ve svém pokoji apíše adresy na novoroční přání.

Já sedím vobýváku acivím zokna.

Všedém ranním světle zběsile poblikávají pestrobarevná vánoční světýlka lemující garáž. Mraky se nekonečně vrší jeden na druhý, nebe se před námi zavírá. Usousedního domu se uprostřed bílého trávníku pomalu, jako nějaký churavý zombie, pohupuje značně splasklý obří Santa. Připomíná mi to výjev zČaroděje ze země Oz, kdy všechno přestane být černobílé aobjevují se barvy. Jenže to probíhá spíš naopak. Jako bych si doteď myslela, že jsou věci barevné, ale ve skutečnosti jsou černobílé. Teď už to vidím.

„Jsi vpořádku, Edy?“ Vpokoji se najednou objeví máma avruce drží štos obálek.

Místo odpovědi pokrčím rameny, ale myslím, že si toho ani nevšimne.

Dívám se, jak na rohu nějaký řidič projíždí přes značku STOP ajen krátce se mrkne, jestli tam někdo nejede. Myslím na to, jak se říká, že většina lidí má vautě bouračku necelou míli od domova. Možná proto, že je všechno tak dobře známé apřestanete si dávat pozor. Nevšimnete si jediné věci, která je jinak, špatně nebo nebezpečná. Anapadá mě, že tohle se teď asi stalo mně.

„Víš, co si myslím?“ ptá se máma tím tónem, jímž se mnou mluví od té doby, co Caelin vlétě odjel do školy. „Řekla bych, že se zlobíš na svého bratra, protože stebou netráví dost času, když je doma.“ Mluví dál, nečeká, až jí řeknu, že se mýlí, že se ve skutečnosti zlobí ona, protože brácha doma netráví dost času. „Vím, že ho chceš mít pro sebe, jen vy dva. Jak to bývalo dřív. Jenže je čím dál starší– oba jste čím dál starší. Je už na univerzitě, Edy.“

„To přece vím…,“ namítnu, ale přeruší mě.

„Když je doma, chce se vidět skamarády, na tom přece není nic špatného, že?“

Pravda je, že nikdo znás neví, jak se ksobě máme chovat, když tu Caelin není. Jako by znás najednou byli cizí lidé. Caelin nás stmeloval. Skýtal nám účel– důvod, proč být spolu. Protože co spolu máme dělat, když už ho nepovzbuzujeme při basketbalových zápasech? Jak se mají naše rozhovory ukuchyňského stolu obejít bez bráchova vyprávění, co přes den dělal? Já ho rozhodně nenahradím, to všichni vědí. Sakra, co zmého života by se asi tak mohlo vyrovnat tomu nonstop přívalu vzrůša, jímž je Caelin McCrorey? Nejdřív jsem si myslela, že se přizpůsobujeme. Ale takoví zkrátka jsme. Táta je jako jediný chlap vdomě ztracený. Máma neví, co má se sebou dělat, když Caelin nezabírá všechen její čas apozornost. Ajá, já prostě potřebuju, aby se vrátil můj nejlepší kamarád. Je to jednoduché, apřitom tak složité.

„Taky by neuškodilo, kdybys trochu rozšířila svoje zájmy,“ pokračuje apromíchá štos obálek ve svých rukou. „Najdi si nějaké nové kamarády. Je oficiálně nový rok.“ Usměje se. Já se neusměju. „Edy, Mara je moc fajn. Myslím, že je to skvělá kámoška– ale… Jen chci říct, že je dovoleno mít vživotě víc přátel.“

Vstanu aprojdu kolem ní do kuchyně. Naliju si sklenici vody, jen abych se mohla soustředit na něco jiného, cokoli než mámu, bezúčelnost toho rozhovoru anekonečný proud myšlenek, které se mi ženou hlavou.

Stoupne si ulinky vedle mě. Cítím, jak mi zboku civí na obličej. Nejradši bych vyskočila zkůže. Natáhne ruku, aby mi jako vždycky zastrčila ofinu za ucho. Jenže uhnu. Ne schválně. Nebo možná jo. Nejsem si jistá. Vím, že jsem ranila její city. Otvírám pusu achci se omluvit, ale místo toho ze mě vypadne: „Je tu horko. Jdu ven.“

„Aha… dobře,“ říká pomalu, zmatená.

Mé nohy se od ní rychle vzdalují. Popadnu zvěšáku uzadních dveří bundu, nazuju holínky avyjdu na dvůr. Ometu sníh zdřevěného sedátka jedné houpačky. Při doteku studeného dřeva akovových řetězů cítím, jak mi na těle natékají modřiny. Chci tam chvíli jen nehybně sedět, dýchat asnažit se pochopit, jak je možné, že všechno dospělo až sem. Vymyslet, co mám teď dělat.

Zavírám oči, pevně tisknu víčka, proplétám prsty, aikdyž vím, že to teď nedělám zdaleka tolik, jak bych asi měla, modlím se, modlím se usilovněji než za celý svůj život. Aby se to nějak zrušilo. Abych se prostě probudila abylo zase tohle ráno, ale tentokrát se vnoci nic nestalo.

Pamatuju si, jak jsem sním seděla ustolu. Hráli jsme monopoly. Ale nic se nedělo. Nic mi nepřipadalo špatně. Vlastně se ke mně choval hezky. Jako… bych se mu líbila. Jako že jsem víc než Caelinova malá ségra. Skutečný člověk. Dívka, ne jenom dítě. Šla jsem do postele šťastná. Při usínání jsem na něj myslela. Pak si pamatuju jen to, že jsem se probudila, když mě zalehl, přikryl mi rukou ústa ašeptal mlč, mlč, mlč. Avšechno se seběhlo tak rychle. Kdyby to mohl být sen, ze kterého se můžu probudit abýt zase vbezpečí ve své posteli. To by dávalo mnohem větší smysl. Anic nebude špatně. Nic nebude jinak. Prostě budu ve své posteli anemusí se tam nikdy stát nic zlého.

„Probuď se,“ šeptám asi nahlas. Sakra, tak se probuď. Probuď se, Edy!

„Eden!“ volá někdo.

Rychle otvírám oči. Vyděšeně se rozhlížím, celá sklíčená. Protože nejsem ve své posteli. Jsem vzadu na dvoře, sedím na houpačce aprokřehlými holými prsty pevně svírám kovové řetězy.

„Co tam děláš, štěpíš atomy?“ křičí brácha od zadního vchodu. „Stojím tu avolám na tebe snad minutu.“

Jde ke mně velkými, rychlými ajistými kroky, čerstvě napadaný sníh mu křupe pod nohama. Posadím se rovněji, složím ruce vklíně asnažím se ničím neprozradit, co všechno mě teď bolí.

„Tak co, Edy,“ spustí Caelin aposadí se na houpačku vedle mě. „Prý se na mě zlobíš.“

Zkouším se usmát, zkouším co nejlépe napodobit samu sebe. „Nech mě hádat, kdo ti asi tak tohle mohl napovídat.“

„Prý protože stebou netrávím dost času, říkala.“ Jeho široký úsměv mi napovídá, že tomu moc nevěří.

„Ne, oto nejde.“

„Tak jo, ale chováš se fakt divně.“ Šťouchne mě loktem do ramene adodá súsměvem: „Ina tvoje poměry.“

Možná je tohle moje šance. Opravdu by mě Kevin zabil, kdybych to řekla– mohl by mě vážně zabít? Mohl. Postaral se, abych věděla, že kdyby chtěl, může. Ale teď tady není. Je tu Caelin. Aby mě chránil, stál při mně.

„Caeline, prosím, neodjížděj zítra,“ vyhrknu vnáhlém záchvatu naléhavosti. „Nevracej se do školy. Neopouštěj mě, jo? Prosím,“ škemrám askoro hrozí, že se rozbrečím.

„Cože?“ ptá se azjeho hlasu se skoro ozývá smích. „Co tě to popadlo? Musím se vrátit, Edy, nemám na vybranou. To přece víš.“

„Jo, máš, máš na vybranou. Můžeš chodit do zdejší školy– dostal jsi to stipendium, pamatuješ?“

„Ale nevzal jsem ho.“ Odmlčí se apodívá se na mě, nejistý. „Poslyš, nevím, co mám na tohle říct. Myslíš to vážně?“

„Fakt nechci, abys odjel.“

„Dobře, jen tak zlegrace dejme tomu, že zůstanu, jo? Ale přemýšlej, jak bych to řešil se školou? Jsem uprostřed ročníku. Mám tam všechny věci. Mám tam přítelkyni. Teď žiju tam, Edy. Nemůžu všeho nechat avrátit se domů, abychom se mohli kamarádit, nebo co.“

„Tak to nemyslím. Nemluv se mnou, jako kdybych byla dítě,“ namítnu tiše.

„Nerad ti to říkám, ale ty jsi dítě, Edy.“ Usměje se apoplácá mě po rameni. „Akromě toho, jak ktomu přijde Kevin? Jsme spolubydlící. Dělíme se oauto. Dělíme se oúčty– ovšechno. Jsme tak trochu závislí jeden na druhém, Edy. Dospělácké věci. Chápeš?“

„Já jsem na tobě taky závislá– potřebuju tě.“

„Odkdy?“ zasměje se.

„To není sranda. Jsi můj brácha, ne Kevinův,“ málem křičím třesoucím se hlasem.

„Dobře, fajn.“ Obrátí oči vsloup. „Evidentně ses vrámci novoročního předsevzetí vzdala smyslu pro humor.“ Vstává, jako že už jsme domluvili, protože řekl to, co chtěl říct. „Pojď, jdeme dovnitř.“ Podává mi ruku. Cítím, jak se mi chodidla boří do sněhu. Moje nohy za ním instinktivně vykročí jako vždycky. Moje ruka se zvedá kjeho dlani. Jenže pak, těsně předtím, než se jí prsty dotknou, se ve mně něco zlomí. Fyzicky zlomí. Kdyby moje tělo bylo stroj, uvnitř se zadřou azastaví převody, svaly zkratují anedovolí tělu pohnout se.

„Ne,“ odpovím kategoricky hlasem někoho jiného.

Stojí tam ashlíží na mě. Zmatený, protože jsem mu nikdy dřív za celý svůj život nic neodmítla. Přešlápne znohy na nohu atrošku pootočí hlavu jako nějaký pes. Vyfoukne přes smějící se rty trochu vzduchu aotvírá ústa. Ale ať už jeho mysl vyplodí jakoukoli chytráckou poznámku, nemůžu mu dovolit, aby ji vyřkl.

„Ty to nechápeš!“ zařvala bych, nemít zaťaté zuby.

„Co nechápu?“ ptá se ooktávu vyšším hlasem arozhlíží se, jako by tu byl někdo jiný, kdo by mu to měl objasnit.

„Jsi můj brácha.“ Cítím, že se ta slova vmém krku bortí jako lavina. „Ne Kevinův!“

„Co je to stebou? To přece vím!“

Vstávám, nemůžu dopustit, aby zkusil zmizet dřív, než se doví pravdu. Než mu povím, co se stalo. „Když to víš, tak proč tady pořád je? Proč ho ssebou vždycky vodíš? Má vlastní rodinu!“ Přeskakuje mi hlas anedokážu zadržet slzy.

„Nikdy dřív ti nevadilo, že unás je. Vlastně to vypadá spíš naopak.“ Věta visí ve vzduchu podobná ozvěně. Vzhlédnu kněmu. Přes slzy vidím rozmazaně, ale poznám, že se zlobí.

Zachvěju se. „Jak to myslíš– naopak?“

„No, možná je na čase, aby ses přestala chovat jako zamilovaná školačka. Chvíli to bylo roztomilý, Edy– dokonce legrační–, ale nemyslíš, že už je to ohraný? Evidentně tě to nutí, nevím, být zlá nebo co. Jako bys to ani nebyla ty.“ Apak dodá spíš pro sebe: „Asi mě to mělo napadnout, víš? Vtipný je, že jsme otom sKevinem zrovna mluvili.“

„Cože?“ hlesnu, stěží schopná vyřknout to slovo nahlas. Nemůžu tomu uvěřit. Podařilo se mu obrátit proti mně bráchu– mého nejlepšího kamaráda, spojence.

„Zapomeň na to,“ odsekne, vyhodí ruce do vzduchu ajde pryč. Můžu jen přihlížet, jak se zmenšuje abarvy blednou, až je černobílý jako všechno ostatní. Chvíli tam stojím asnažím se přijít na to, co mám dělat, jak se posunout– jak existovat ve světě, kde už Caelin nestojí při mně.

***

Toho večera ve svém pokoji tiše zavírám dveře. Zamknu je apro jistotu co nejsilněji zatahám za kliku. Potom se otočím adívám se na dokonale ustlanou postel sčistým prostěradlem aprošívanou dekou. Mám pocit, že nemůžu přežít třeba jen další minutu, aniž bych někomu řekla, co se stalo. Vytáhnu zkapsy mobil achystám se zavolat Maře, ale nakonec to neudělám.

Rozsvítím stropní světlo astolní lampičku asundám zhorní police ve skříni spacák. Rozložím ho na zemi asnažím se myslet na cokoli kromě důvodu, proč se nedokážu přimět, abych spala vposteli. Lehám si, napůl padám anapůl se sesouvám na podlahu. Přetáhnu si polštář přes hlavu, usedavě se rozpláču anevím, jak vůbec kdy přestanu. Brečím amám pocit, že to trvá celé dny. Brečím, až už ze mě netečou žádné slzy, jako bych je všechny vypotřebovala, jako bych si možná porouchala ty pitomé slzné kanálky. Pak už jen vyluzuju zvuky: přerývaně dýchám aposmrkávám. Připadá mi, že snad prostě usnu auž se neprobudím– vlastně vto skoro doufám.

***

Jestli existuje peklo, určitě vypadá jako jídelna střední školy. Je první den po zimních prázdninách. Ausilovně se snažím vrátit ke svému životu. Takovému, jaký byl. Jaká jsem byla já.

Vystojím frontu na oběd ahledám očima Maru. Konečně zahlédnu, jak zdruhého konce hlučné, přeplněné jídelny mává rukou nad hlavou. Podařilo se jí zajistit nám místo vkoutě uoken, kde fouká průvan. Při každém kroku se mi někdo plete pod nohy, někdo se snaží překřičet rámus, aby ho ostatní slyšeli, ale jen tím ještě zhoršuje všeobecný zmatek.

„Ahoj!“ volá Mara, když se blížím. „Stephen se sem dostal dřív aukořistil tenhle stůl.“ Zubí se ostošest, což od té doby, co jí minulý týden sundali rovnátka, dělá prakticky pořád.

„Super,“ zamumlám. Vím, že získat tenhle stůl je něco jako výhra vloterii. Budeme nenápadní, ne tak snadný terč jako obvykle. Ale jen se na Stephena pousměju.

Stephen Reinheiser alias Tlusťoch je hodný, tichý kluk, kterého známe zročenky aobčas snámi sedává uoběda. Není to úplně kamarád. Spíš známý. Je jiný druh nerda než já aMara. My jsme ten typ, co se sdružuje vklubech, hraje vkapele. Jenže on opravdu nikam nezapadá ataky na tom nesejde, protože si mlčky rozumíme. Známe ho od prvního stupně základky. Víme, že když jsme byli vsedmé třídě, umřela mu máma. Víme, že jeho zážitky jsou právě tak smutné jako naše, ne-li smutnější. Takže si vzájemně pomáháme. Což znamená, že pokud někdo znás zabere uoběda slušný stůl, patří nám všem anemusíme mluvit otom, proč je tohle důležité.

„Edy?“ spustí Stephen svým obvyklým váhavým způsobem. „Víš, napadlo mě…, nechtěla bys se mnou dělat na tom projektu na dějepis uSimmonse?“

„Na jakým projektu?“

„Mluvil oněm dnes ráno. Dal nám seznam návrhů na téma,“ připomíná mi, ale já si to vůbec nevybavuju. Asi je to na mně znát, protože Stephen otevírá pořadač, súsměvem vytahuje list papíru apodává mi ho přes stůl. „Co třeba: ‚Kolumbus: hrdina, nebo padouch?‘“

Podívám se na papír, určitě ho vidím poprvé. „Jo, aha. Jasně. To zní fajn. Kolumbus.“

Mara vytáhne zrcátko, asi tak po milionté si prohlíží svoje nové zuby aposedle přejíždí jazykem po jejich povrchu. „Páni, mají je všichni takhle hladké?“ ptá se nepřítomně.

Než někdo znás stačí odpovědět, doletí knašemu stolu spousta vystřelených kukuřičných zrn. Mara zaječí: „Fuj! Sakra!“ Na zem padají žluté kuličky, když si jednu po druhé vytřepává zvlasů. Sleduju dráhu munice adospěju ke stolu plnému druháků, kde se všichni vtěch trapných sportovních bundách na židlích prohýbají smíchy. Mara si prsty zuřivě pročesává dlouhé vlasy. Slyším její hlas, skoro jako ozvěnu ve svém mozku. „Už tam nic nemám?“ Podívám se na ni, ale jako by se to všechno dělo vdálce, zpomaleně. Stephen odkládá sendvič smortadelou na plastový sáček aodkašle si, jako by se chystal něco říct. Apak místo toho sklopí zrak, jako by se soustředil na ten blbý sendvič anezbýval mu prostor na přemýšlení oněčem jiném.

„Střílím!“ zaslechnu něčí výkřik.

Rychle otočím hlavu azavčasu uvidím, že jeden znich– ten stím stupidním šklebem auhrovitým obličejem– drží lacinou ohebnou kovovou lžíci plnou světle zeleného hrášku amíří přímo na mě. Ukazováčkem lehce stáhne dolů kraj lžíce.

Před očima se mi mihne bílý rozžhavený záblesk avzápětí se mi nekontrolovaně rozbuší srdce. Vymrštím se ze židle dřív, než vůbec pochopím, jak se moje tělo může dát tak rychle do pohybu bez přičinění mozku. Poďobanec přimhouří oči aza povzbuzování kámošů od stolu nasadí ještě širší úsměv. Uvolní prst jako nějakou spoušť. Hrášek ze lžíce mě udeří přímo do hrudi apotom padá na zem stlumenými dutými údery, které ve všem okolním randálu skutečně slyším.

Planeta se najednou na oběžné dráze zastaví ana chvilku ztichne. Všechny oči na světě soustředěně pozorují, jak tam stojím avpředu na tričku mám rozplácnutou hráškovou kaši. Pak ten okamžik skončí ačas se zase rozběhne. Vjídelně opět propukne vřava. Země začne znovu obíhat kolem Slunce. Moje tělo zaplaví zvuky celé jídelny, všechna ta óóó, pokřik asmích. Mozek se mi přehřívá. Autíkám, prostě mizím.

Vím, že Mara sleduje, jak se ženu pryč, dlaně má natočené kmysl otupujícím zářivkám aneslyšně se ptá Co děláš? Vnímám, že Stephen těká pohledem mezi mnou, Marou asvým sendvičem smortadelou apusu má otevřenou dokořán. Ale nemůžu se zastavit. Nemůžu se otočit. Nemůžu se tam vrátit. Nikdy. Odcházím bez propustky, bez dovolení, bez jediné souvislé myšlenky vhlavě. Vím jen, že musím vypadnout, takže padám.

Rychle procházím chodbou. Stěží dokážu dýchat, něco mě zevnitř rdousí. Moje nohy automaticky rázují po chodbě apo schodech nahoru, hledají nějaké místo– jakékoli místo, kde můžu jednoduše být. Strčím do dvojdílných dveří knihovny, hrnu se dovnitř aje to, jako kdybych vyšla ven. Všechno je tam jaksi lehčí, vše se pohybuje normálnějším tempem, ajak tam stojím uvchodu, moje srdce se taky zklidňuje. Vcelé knihovně je jen pár kluků aholek. Nikdo se na mě ani nepodívá.

Dveře za výpůjčním pultem se otvírají aprochází jimi slečna Sullivanová snáručí plnou knih. Vroucně se na mě usměje. „Ahoj. Co pro tebe můžu udělat?“ zeptá se aodloží knihy na pult.

Chci jí říct: schovejte mě. Jen mě schovejte před světem. Anenuťte mě projít těmi dveřmi zpátky. Ale neudělám to. Neříkám nic. Nemůžu.

„Pojď dál,“ pobízí mě. „Azapiš se.“ Položí přede mě list papíru na psací podložce.

Beru propisku uvázanou provázkem khornímu okraji podložky. Vprstech mi připadá jako jídelní hůlka, třesoucí se rukou tisknu propisku kpapíru. Měla bych uvést datum, jméno, čas aodkud jsem přišla. Takhle to musíme dělat pokaždé, když někam přicházíme nebo odcházíme.

Slečna Sullivanová se dívá na moje načmárané jméno. „Jakže se jmenuješ?“ ptá se vlídně.

„Eden,“ odpovím tiše.

„Eden, dobře. Aodkud přicházíš?“ To políčko jsem nechala prázdné.

Otvírám pusu, ale nic ze sebe nevypravím. Podívá se na mě aznovu se usměje.

„Zoběda. Nemám povoleno tady být,“ přiznám apřipadám si jako nějaký uprchlík. Podívám se na ni přes pult acítím, jak se mi do očí hrnou slzy.

„To je vpořádku, Eden,“ říká tiše.

Osušuju si rukávem oči.

„Myslím, že na tohle vkanceláři něco mám.“ Ukáže na zelené fleky na předku mého trička. „Půjdeš se mnou?“

Strčí do dveří stranou pultu avede mě dovnitř. „Posaď se,“ vybízí mě azavře za námi.

Prohledává zásuvku psacího stolu, vytahuje spoustu per, tužek azvýrazňovačů. Kancelář je světlá ahřejivá. Vrohu stojí stolek ana něm různé rostliny. Na zdi jsou připíchnuté plakáty oknihách aknihovnících ajeden ztěch velkých plakátů, kde pod výzvou ČTĚTE stojí prezident adrží vrukou knihu. Na dalším se píše: POKOJ BEZ KNIH JE JAKO TĚLO BEZ DUŠE– CICERO.

„Ha, tady to je!“ Podává mi takové to pero na odstraňování skvrn. „Vždycky mám nějaké po ruce– jsem dost nešikovná, pořád něčím politá.“ Súsměvem se dívá, jak tisknu pórovitý hrot fixu na skvrny kflekům na svém tričku.

„Prosím, nenuťte mě se tam vrátit,“ žádám úpěnlivě, příliš zoufalá avyčerpaná, abych se třeba jen pokoušela tvářit, jako že nejsem zoufalá avyčerpaná. „Nemohla bych tady vdobě oběda dobrovolně pomáhat? Nebo tak něco?“

„Kéž bych ti mohla říct ano, Eden.“ Zamračí se. „Bohužel tu vtomhle časovém úseku zrovna máme maximální počet dobrovolníků. Ale myslím, že se sem báječně hodíš, opravdu. Měla bys zájem ojinou dobu, třeba během studijní přestávky?“

„Víte úplně jistě, že nemáte místo? Já už totiž nemůžu chodit na obědy, vážně, fakt ne.“ Cítím, že se mi znovu derou do očí slzy.

„Můžu se zeptat proč?“

„Nejspíš… je to osobní věc.“ Popravdě je to ponižující. Příliš ponižující, abych dál chodila na oběd, kde se musíte skrývat aitak na vás házejí jídlo, nemůžete stím nic dělat avaši kamarádi se příliš bojí, než aby se vás zastali nebo se sami vzepřeli. Zvlášť když na vás někdo právě zaútočil doma– ve vlastní posteli– anemůžete se bránit ani tam, vjediném místě, kde byste měli být vbezpečí. Ze všech těchto důvodů je to osobní věc. Ana otázky typu „proč“ se opravdu nedá odpovědět, ne když se na mě tahle paní dívá tak mile aočekává odpověď, po níž stím bude moct něco udělat. Jenže taková odpověď neexistuje, takže si odkašlu azopakuju: „Je to prostě osobní.“

„Rozumím.“ Stočí pohled ke svým nehtům asmutně se usměje. Netuším, jestli opravdu chápe, nebo to jen tak říká.

Když už se chystám vstát aodejít, něco vjejím obličeji se změní. Podívá se na mě, jako kdyby zvažovala, že mi to přece jen dovolí, jako by se slitovala.

„No,“ nadnese. „Pohrávám si stakovým nápadem, možná by tě to zajímalo.“

Přisunu se trochu blíž, doslova na krajíček židle.

„Napadlo mě, že bych zkusila dát dohromady studentskou skupinu, knižní klub, který by se scházel opolední přestávce. Byl by otevřený všem, koho zajímá víc než jen povinná četba. Takový neformální diskusní kroužek, víceméně. Co myslíš, chtěla bys tam chodit?“

„Ano! Určitě, jo! Knížky miluju!“ Apak klidněji dodám: „Čtu moc ráda, takže knižní klub, hm, jo, to by bylo skvělé.“ Musím donutit pusu, aby přestala mluvit.

„No dobrá, výborně. Podle školních pravidel musí mít každý klub alespoň šest členů, aby byl oficiální. Takže nejdřív setě zeptám– znáš ještě někoho, kdo by mohl mít zájem?“

„Asi ano, jedna holka určitě, možná idva lidi.“

„No vida– to je dobrý začátek. Jestli do toho chceš opravdu jít, potřebuju, abys pár věcí oběhla azařídila, ano? Poněvadž já jsem vpodstatě školní poradkyně, jen vám stím trochu vypomůžu. Tyhle skupiny si studenti organizují sami– bude to tvoje skupina, ne moje. Dává ti to smysl?“

„Ano, jistě. Tak co musím udělat, abych ji založila?“

„Můžeš začít tím, že vyrobíš letáky avyvěsíš je po celé škole na nástěnky. Nejdřív zjistíme, jestli by projevilo zájem dost lidí.“

„To by šlo. Můžu se do toho rovnou pustit!“

Slečna Sullivanová se trochu zasměje. „Nemusí to být hned, ikdyž si tvého nadšení cením. Vlastně to ani dělat nemusíš. Jestli chceš, můžeš si vzít nějaký čas na rozmyšlenou.“

„Vím jistě, že do toho chci jít. Opravdu.“

„Dobře, tak jo. Odpoledne vyřídím papírování. Souhlasíš?“

„Bezva!“ vykřiknu vysokým třesoucím se hlasem apřemáhám nutkání přeskočit stůl avrhnout se jí kolem krku. „To zní fakt skvěle!“

Rovnou vyrobím letáky aještě toho dne je rozvěsím po stěnách.

***

Vsobotu ráno přesně vdeset zazvoní zvonek udveří. Volám ze svého pokoje, že tam jdu, ale máma mě předběhne. Když dorazím do obýváku, už otvírá dveře.

„Dobré ráno, ty jsi určitě Stephen! Pojď dál, prosím, nestůj tam na dešti.“

„Díky, paní McCroreyová,“ říká Stephen, opatrně prochází předním vchodem ana podlahu zněj crčí voda. Vím, že nad tím máma vduchu lamentuje.

Stojím tam adívám se, jak jí Stephen Reinheiser podává nepromokavou bundu adeštník. Sleduju, jak tenhle člověk, který mě zná jedním hodně specifickým způsobem, překračuje pomyslnou hranici azačíná mě poznávat úplně jinak.

„Tenisky můžeš nechat tady na rohožce,“ říká mu máma, aby se ujistila, že si ty mokré boty opravdu vyzuje, než se opováží vkročit na koberec. Vchází totiž do domu, kde se chodí bez bot. Dívám se, jak celý nesvůj stojí vnašem obýváku vponožkách, adochází mi, že ion má hranice.

„Ahoj, Stephene,“ říkám konečně asnaživě se usměju. Taky se usměje avypadá, jako by si při pohledu na mě oddechl. „Ehm, pojď dál. Asi bychom mohli pracovat ustolu vjídelně.“

„Jasně,“ zamumlá ajde za mnou, když ho tam vedu.

Posadíme se aStephen vytáhne zbatohu sešit. Přerovnám hromádku knih oKolumbovi, vypůjčených zknihovny.

„Na čempak pracujeme, Minnie?“ zahuláká táta, který se najednou objeví ve dveřích mezi kuchyní ajídelnou adrží hrnek kávy, zníž se kouří. Stephen sebou trhne apak se na židli otočí apodívá se na něj.

„Tati, tohle je Stephen. Stephene, můj táta. Děláme projekt oKolumbovi na děják.“

Zkouším ho mlčky žádat, ať to vyřídí stručně. Táta imáma ztoho dělali hroznou vědu, že za mnou přijde kluk. Řekla jsem jim, ještě než dorazil, že otohle nejde. Ani tak na Stephena nemyslím. Nejspíš tak nebudu nikdy myslet na nikoho.

„Hrdina, nebo padouch,“ dodá Stephen.

„Hm, aha. Tak jo.“ Táta se zazubí avykročí zpátky do obýváku.

„Kdo je Minnie?“ šeptá Stephen.

„Neptej se,“ odpovím aobrátím oči vsloup.

„Tak tys tenhle týden přestala chodit na obědy?“ nadnese jako otázku. „To je mi líto.“

„Co je ti líto?“

„Co se stalo vpondělí. Vjídelně. Kéž bych něco řekl. Měl jsem něco říct. Ty kluky nesnáším– jsou to pitomci.“

Pokrčím rameny. „Zeptala se tě Mara na ten knižní klub?“

Přikývne.

„Uděláš to? Potřebujeme, aby tam někdo chodil. Aspoň šest lidí. Slečna Sullivanová je moc hodná. Mohla jsem se celý týden zašívat vknihovně.“ Snažím se, aby to působilo poklidněji, než jak to asi je. „Myslím, že to chápe, víš?“

„Co chápe?“

„No, jak to ve škole chodí. Že jsou tam všechny ty hloupé party apravidla, co nedávají smysl, ale máme je dodržovat. To všechno, víš?“ Zarazím se, protože někdy zapomínám, že otom vlastně nemáme mluvit. Máme to prostě akceptovat, brát to jako problémy nás všech. Asrovnat se stím, jako by to byl náš problém, ikdyž není.

Jen na mě pořád tak divně hledí.

„Rozumíš, ne?“ ptám se ho. Jak to může nechápat, pomyslím si. No jo, stačí se na něj podívat. Fakt divnej kluk. Snadváhou. Bez kamarádů.

„Jo,“ odpoví pomalu. „Rozumím. Nejspíš otom takhle ještě nikdo nemluvil.“ Hledí na mě jako nikdy dřív, jako bych mu prozradila velké tajemství, které osobě dosud nevěděl.

„No nic, zvaž to– ten knižní klub.“ Po chvíli se nadechnu. „Takže Kolumbus?“

„Jasně,“ říká nepřítomně.

„Co myslíš?“ Snažím se stočit řeč na náš projekt, dál od téhle nebezpečné upřímnosti. „Hrdina, nebo padouch?“

„Nevím,“ říká Stephen, pořád ještě zamyšlený. „Četl jsem na netu, že před Kolumbem se sem dostala spousta jiných lidí. Samozřejmě původní Američani tady byli vždycky. Ale dostali se sem iVikingové. Apřed Kolumbem tu byli iAfričani aČíňani.“

„Jo, to jsem taky četla.“

„Spíš to vypadá, že Kolumbus objevil Ameriku jako poslední, ne první,“ zasměje se Stephen.

„Jo,“ souhlasím. „Ačetla jsem všechny tyhle knížky zknihovny.“ Jednu rozevřu apřistrčím ji kněmu přes stůl. „Víš otom, že ty lidi unášel, uřízl jim uši, nos nebo něco apak je poslal zpátky do jejich vesnice jako varování?“ Ukážu na jednu zilustrací. „Vpodstatě si vzali všechno, co chtěli.“

Stephen čte zknihy. „Přesně: jídlo, zlato… otroctví… znásilňování…“ Při tom slově sebou škubnu, ale Stephen čte dál. „Sakra, píše se tu, že je nutili přinést určité množství zlata– což asi nikdo znich nemohl–, akdyž to nedokázali, usekli jim ruce, aby vykrváceli! Apokud utekli, poslali na ně psy anakonec je upálili! Hnus,“ říká Stephen akonečně se na mě podívá.

„Takže už asi známe naše stanovisko– padouch, co?“

„Jo, padouch,“ přisvědčí. „Proč vůbec slavíme Kolumbův den?“ Zazubí se. „Měli bychom ten svátek zrušit.“

„To je fakt. Když někoho odjakživa považujeme za skvělého člověka– hrdinu–, ještě to nemusí znamenat, že se tak choval. Nebo že takový vážně je,“ uvažuju.

Stephen přikývne. „Jo, přesně.“

„Možná je to ve skutečnosti hrozný člověk. Anikdo jednoduše nechce vidět, co je zač. Všichni radši věří lžím anevidí všechny ty škody, které páchá. Anení fér, že to lidem prochází, když dělají tyhle hrozné věci anemusí nést následky. Prostě jim vyhovuje, že všichni věří…,“ zarazím se, protože sotva popadám dech. Dívám se na Stephenův zmatený výraz adochází mi, že asi nemluvím jen oKolumbovi.

„Jo,“ opakuje Stephen. „Jasně, já vím. Rozhodně souhlasím.“

„Tak jo, bezva.“

„Víš, co bychom měli udělat?“ ptá se Stephen srozzářenýma očima. „Vyvěsit plakáty soznámením, že Kolumbus avšichni tihle chlápci jsou nejhledanější zločinci. Auvést tam seznam jejich zločinů atak.“ Usměje se. „Co si otom myslíš?“

Taky se usměju. „To se mi líbí.“

***

Knižní klub opolední pauze. Takhle jsem ho pojmenovala. Příští týden máme první schůzku. Přinášíme si hnědé pytlíky sjídlem ke stolu vzadní části knihovny, kde jsou zastaralé nepoužívané materiály. Já, Mara, Stephen advě druhačky. Jedna znich vypadá, jako by jí bylo deset, ana začátku roku ji sem přeložili znějaké katolické školy. Obléká se, jako by tam ještě pořád chodila, nosí naškrobené košile sknoflíky zapnutými až ke krku, kousavé svetry atrapně dlouhé sukně. Ta druhá si okusuje vlasy. Přijde mi, že je úplně mimo, nejsem si jistá, že ví, proč tu jsme.

„Je nás ojednoho míň,“ konstatuju adoufám, že tím všechno nezkazím.

Slečna Sullivanová na mě hledí, jako kdyby věděla stejně jako já, že už není kde brát, vyškrabujeme zbytky. Potom se podívá na hodiny. Minutová ručička se posune na jedničku. „Pořád je čas,“ říká, jako by mi četla myšlenky. „Avůbec, pokud hned první den nemáme šest lidí, nic se neděje.“

Apak přijde ke stolu kluk, kterého jsem nikdy dřív neviděla. Působí vážně, je hubený, má bledou pleť asytě černé vlasy smodrými pramínky, co mu ladí se světle modrýma očima. Nosí divné brýle stlustými obroučkami ave spodním rtu má zapíchnuté dva stříbrné kroužky.

„Páni!“ šeptá mi Mara azubí se od ucha kuchu.

„Co je?“ odpovídám šeptem.

„No… páni!“ zopakuje anespouští zněj oči.

„Camerone!“ vítá ho slečna Sullivanová. „Jsem moc ráda, že ses rozhodl přijít.“

„Ehm…“ Vytahuje si židli vedle Stephena. „Totiž, jo. Ahoj.“

Mávne rukou mým směrem, jako kdyby říkala: teď ty. Nořím se trochu hlouběji do své kůže. „Já jsem Eden– totiž Edy. Nebo Eden. No, nejspíš prostě ráda čtu.“ Pokrčím rameny. „Atenhle knižní klub mi připadal jako dobrý nápad,“ mumlám. Slečna Sullivanová povzbudivě přikyvuje. Nenávidím se. Dívám se na Maru avduchu ji prosím, ať už mě přeruší aněco řekne– cokoli.

Slečna Sullivanová mu úsměv oplatí, jako by to myslela upřímně.

***

Tak jo, hlesnu potichu.

***

***

***