ISBN 978-80-284-1034-6

Copyright © Natália Antoňáková, 2025

Graphic design © Barbora Haplová, 2025

Věnováno mé nejstatečnější prababičce,
Viktórii Súkeníkové rozené Pečarkové.
Myslím na tebe každý den.

Seznámili jsme se v době, kdy jsem já chtěla někoho úplně jiného a jemu se kvůli tomu, jak moc pil, rozpadl několikaletý vztah. To jsem samozřejmě zjistila až mnohem později. Každopádně to zdaleka nebyla ideální konstelace. Nebo právě byla. Na rande jsme šli do parku a pak do baru. On venku vypil láhev vína a uvnitř devět drinků, zatímco já – tenkrát abstinentka na antidepresivech – jsem přežívala jenom na cigaretách a nechutně sladkých limonádách, ze kterých se mi v krku tvořil nepříjemný cukrový povlak. Když mě doprovodil domů, obejmul mě. Nevypadal opile, a ani z něj netáhl alkohol.

„Seš hrozně super, ale tenhle tvůj lifestyle by na mě byl asi moc,“ napsala jsem mu, už doma a v pyžamu. Myslela jsem tím, že před holkou, kterou viděl poprvé v životě, zkonzumoval menší cisternu lihu. To za mě nebylo fajn. I tak se mi ale líbil.

„Chápu,“ odpověděl. Tři týdny nato jsem u něj poprvé přespala.

Zvoním u mámy. Válíme se na gauči v teplákách, přičemž každá čumíme do svého mobilu. Nohy se nám trochu dotýkají, sem tam něco prohodíme. Vyskočí na mě náš dvacetikilový pes, dokonce se mu povede nenalomit mi při dopadu žebro, jako se mu to povedlo před rokem. Uvelebí se vedle mě a já ho drbu na břiše. Máma vaří kafe. Na mobilu mi zavibruje nové upozornění, o jehož ukotvení v realitě zapochybuju. Je to jenom sen, napadá mě.

Když dopijeme kafe, nechám mámu na gauči v její krevetí poloze, obalím si hlavu šálou a jdu ven se psem. Zatímco čenichá s nosem zabořeným hluboko ve sněhu, vytáhnu z kapsy černého skafandru mobil a ještě jednou se podívám na příchozí zprávu.

„Vrátil jsem se a chtěl bych tě vidět.“

Odevzdám mámě psa, vymluvím se na migrénu a jdu se s ním potkat do baru. Vlastně nakonec přijde rovnou ke mně domů. Tak nějak.

Před třemi lety jsme teda začali randit a fakt se snažil. Vařil mi večeře, koukal se mnou v posteli vždycky jenom na to, co jsem chtěla vidět já, a nikdy se netvářil divně, když jsem si s ním nedala ani jednu skleničku vína. Zdálo se ale, že kromě faktu, že nás oba víceméně živí výplody kreativní části našeho mozku, nemáme vůbec nic společného. Což bylo asi právě to, co nás k sobě na začátku přitáhlo. Čím důkladněji jsme se ale poznávali, tím bylo nad slunce jasnější, že naši exponenciálně narůstající blízkost definuje hlavně souhra v nárazovém sklouzávání do naprostého odporu k životu. Nic nevyvolá silnější city než komplementární traumata, která do sebe zapadají jako puzzle. Tak jsme se zamilovali a on odešel. Po půl roce se vrátil. A pak zase odešel. A zase se vrátil. A odešel, protože – to už jsem začínala chápat – nic jiného neuměl.

Já se ale taky musela pohnout kupředu. Ne proto, že bych se chtěla smířit s tím, že spolu nikdy nebudeme, ale proto, že život mě, jak už to dělává, tlačil před sebou. Přestala jsem abstinovat. Dokončila jsem školu. A i když jsem si pořád zatvrzele opakovala, že se přece vídám s lidmi a nečekám na něj, vždycky jsem na něj trochu čekala.

Od jeho posledního odchodu ale uplynulo už tři čtvrtě roku. Tentokrát navíc odjel někam na stáž a taky jsem slýchala, že má i nějakou holku, mladší než já, což by mě možná i tankovalo, ale já jsem si to prostě nepřipouštěla jako relevantní možnost. Stačilo, že jsem na něj celé ty měsíce myslela úplně každý den. Někdy, když jsem na něj myslela opravdu hodně, jsem se rozbrečela. Řvala jsem tak nahlas, až jsem si ze strachu, že by si mí sousedi odnaproti mohli myslet, že nejsem cool, vrazila hlavu pod polštář a dusila se těmi vzlyky ve stopadesátkrát vyprané bavlně. Protože já jsem cool byla, rozhodně dost na to, abych nebrečela kvůli „vypitý trosce“, jak o sobě on sám s oblibou mluvil. Někdy aby mě pobavil, občas aby mě naštval.

Když se teda po tomhle poměrně dlouhém odloučení Adam uhnízdí u mě na posteli, jako by snad neuplynulo ani dvacet čtyři hodin od našeho posledního setkání (uplynulo devět měsíců a tři týdny), nedokážu moc dlouho předstírat, že jsem v pohodě. Předvídatelně mu vynadám, zase mu připomenu, jak moc mi ublížil, nejen teď, ale i předtím, a ještě předtím, když jsme se dali dohromady poprvé – proč kurva pořád odchází? Nebrečím, ale moc nechybí. A on se tváří smutně, jako vždy, hladí mě a omlouvá se, úplně stejně jako pokaždé. Možná jsme si právě kvůli tomuhle našemu toxickému tanečku souzeni – já, Panna Maria Sedmibolestná, a on, mučitel, který nejvíc v životě trýzní sám sebe a hned v závěsu mě.

Když mu téže noci po asi bezpečném, ale stejně nechráněném sexu docela nevybíravě oznámím,
že s ním teda dítě rozhodně mít nechci, zamračí se a následně i trochu urazí. Na usmíření ho obejmu a olíznu mu obličej. Jeho strniště mě škrábe na jazyku.

Je nám skoro třicet a mně najednou nevadí, že se pořád chováme jako děti, minimálně když jsme spolu, minimálně proto, že dospělá komunikace mezi námi by znamenala, že se musíme okamžitě rozejít a už nikdy na toho druhého ani nepomyslet.

Já točím a on dělá kdeco, nejvíc asi maluje, ale oba máme pořád z čeho platit účty, což je samo o sobě docela úspěch, dokázat se po umělecké škole uživit. Rozhodně nehodlám fňukat, dělat umění ve světě, kde o něj stojí čím dál tím méně lidí, je nerozumná volba. Stejně tak jsme oba mohli jít třeba na ekonomku nebo na práva a mít alespoň zdánlivě stabilnější vizi budoucnosti. Problém je v tom, že můj neurotický mozek v tradičních strukturách trpí a ten Adamův stejně tak – a pro tyhle typy lidí existuje často jen jediná volba, mezi kreativitou anebo ničím. A za mě je vždy něco lepší než nic.

V praxi ale tkví rozdíl mezi mnou a jím v tom, že zatímco já jsem v práci extrémně vytrvalá, ale úspěšná spíš jenom průměrně, on je uznávaný workoholik, který funguje v koloběhu obrovských výbojů energie a nespaní, střídaných totálními kolapsy a nicneděláním. Je to ale jedině moje práce, díky které můžu říct, že jsem za ty tři roky, co ho znám, nemrhala svým životem jenom na vztah, který se spirálovitě stáčí od sraček k euforii a zase zpět, neustále hlouběji do míst, do nichž se mi občas opravdu těžko dívá.

Někdy ale považuju za spásu, že mě Adamova přítomnost nutí dívat se právě do těchhle černých děr. I když chodím na terapii už spoustu let, nikdy se mi nepovedlo rozklíčovat toho tolik, kolik jsem odhalila za tu dobu, co ho znám. Vytahuje z mého nitra na světlo světa to úplně nejhorší, nejšpinavější. Jenom kvůli němu se občas chovám jako týrané zvíře a mám pocit, že ztrácím lidskost, pokud lidskost znamená rozumět tomu, co se ve mně děje. Úzkosti, které ve mně vyvolává, jsou naprosto bazálního charakteru. Pak řvu a sama sobě vnitřně ubližuju, nedokážu dýchat a nemůžu si pomoct – anebo možná můžu. Můžu, protože díky němu zjišťuju, o čem na terapii mluvit. Znát ho mi ubližuje úplně každý den, ale stejně tak je jeho přítomnost v mém životě zvláštním způsobem hojivá. Vlastně si říkám, jestli tohle není to úplně nejhezčí, co pro vás může někdo udělat – píchat vás do vašich zhnisaných boláků tak dlouho, dokud ten hnus zevnitř nezačne pomalu vytékat, a naděje, že se všechny ty rány jednou zahojí, se zvyšuje, alespoň na chvíli, alespoň dokud zas nepadne tma.

Kdyby se mě někdo zeptal, tak s úzkostným vztahovým modelem, který je samozřejmě dílem mých drahých rodičů, bych si nikdy do vztahu nevybrala někoho tak nespolehlivého, nevyzpytatelného a naprosto bezhraničního, někoho místy polomrtvého, mezi nebem i zemí za každých okolností neuchopitelného, někoho, kdo si mě idealizuje do té míry, že se přede mnou stydí za jakoukoliv slabost, někoho, jako je on. Oprava – kdyby se mě někdo zeptal, nikdy bych si do vztahu neměla vybrat někoho takového. Je to ode mě tedy opravdu úctyhodná rebelie, že – ačkoliv bych neměla – přesně někoho takového si vyberu, a to úplně pokaždé. Naučit se chápat své vlastní zašmodrchané rodičovské komplexy ještě neznamená, že se v nich po vykročení z ordinace terapeutky nebudu opět celý následující týden zmítat jako divoké zvíře v síti.

„Přísahám, že příště, až tě uvidím, tak tě uškrtím holýma rukama a nebude mi to líto ani na vteřinu,“ napsala jsem mu, když ode mě bez vysvětlení odešel podruhé.

„Prosím, udělej to,“ odepsal. Má rád, když mu dávám najevo, jak mě jeho chování ovlivňuje. Co už rád nemá, je fakt, že mě ovlivňuje jenom proto, jak moc mi na něm záleží.

Takže se vrátil ze stáže a začali jsme se opět vídat. Občas. Jsem víc a víc přesvědčená o tom, že naše nálady fungují v perfektně symbiotickém vztahu – v takovém, který jsem měla v dětství s mámou a který on nikdy nezažil zřejmě nikdy s nikým. Kupříkladu já ležím celé hodiny sama v posteli s úzkostí, protože mě ignoruje, neodepisuje mi a neleží vedle mě. Mezitím se on válí doma v posteli se stejnou úzkostí, protože by chtěl ležet vedle mě, ale já mu píšu, aby za mnou přijel, a on to ignoruje, takže teď přijet rozhodně nemůže, protože se dostal do začarovaného kruhu svých černých myšlenek. Já pak začínám pochybovat o tom, že mě má rád, že ho ještě někdy uvidím, že mám jako bytost ještě nějakou hodnotu, když tady není on, aby mi právě tuto hodnotu mohl alespoň dočasně potvrdit. Pořád si opakuju, že za to nemůžu, a tohle je obranná reakce mého mozku na situace, které se mi děly tak dávno, že si je sotva pamatuju. Že s ním to vlastně nesouvisí. Ale nepomáhá to. Ubalím si toho nejtlustšího jointa, co zvládnu a upadnu do kómatu.

Volá mi pozdě v noci, když už konečně spím.

Celé dny si představuju, jako ho obejmu, až ho konečně uvidím. Usínám s představou, že se ke mně zezadu tulí s rukou zabořenou pod mým polštářem, své rty na mých vlasech. Jakmile ho ale vyzvednu u vchodových dveří, veškeré mé touhy opadnou. Je tady a jelikož mě nechával týdny čekat na svou přítomnost, zhnusil se mi. Nechci ho obejmout, nechci ho vzít za ruku, nechci se na něj ani podívat. Ve výtahu vedle sebe stojíme mlčky. Až když si svlékne kabát, až když si u mě sedne, až když začne mluvit a vyzařovat na mě tu svou dětskou energii, pak teprve se k němu dokážu přiblížit. Nechám se pohladit, nejdřív zlehka, nechám se políbit, ne nijak vášnivě, nechám se obejmout a položit na záda. Odstrčím ho, abych se mu mohla podívat do očí. Jsou stejně bezelstné jako vždy, stejně pronikavě se zabodávají přímo do mé nejhlubší podstaty.

Smrdí po chlastu, cigaretách a trochu po ředidle, ale já voním, sprchou, čistým povlečením a vlhkým tabákem. Když se tyhle naše neslučitelné elementy smíchají, dochází k něčemu pro mě pořád nepochopitelnému – vzniká bezpečí. Společně vytváříme teplý a útulný prostor připomínající snad jenom dělohu matky. V ní se celé hodiny dotýkáme, voníme a přibližujeme tak moc, až mám někdy pocit, že jsme splynuli v jednoho člověka. Není to sex, to ne. Sex se většinou děje potom, někdy až ráno, takový ten klasický, hodně hlasitý tělocvik, který už není ani důležitý, ani nijak zvlášť uspokojivý. Ta naše děloha předtím, to je to, proč se scházíme, myslím, protože v ní se on už nechce upít k smrti a já čerpám energii pro další život. Nechávám se mučit, abych se alespoň na chvíli mohla vrátit tam, odkud jsem přišla, do teplého temného lůna, do naprosté izolace lásky a bezpečí.

Těžko se něco takového vysvětluje někomu, kdo vzešel ze stabilní rodiny s emocionálně vyzrálými rodiči. Takových lidí je samozřejmě minimum, ale přece jenom, dost lidí je alespoň někde na neutrálu nebo zhruba kolem něj. Já jsem se s depresí asi už narodila, nebo možná spíš s převzatou deprivací mé matky, kterou miluju, a vlastně jsem nikdy ani neměla moc na výběr. Taky jsem zřejmě někde na spektru, i když kdo ví, jako malá jsem vykazovala hodně varovných příznaků, které nikdo neřešil a v dospělosti s tím vším už většinou umíte žít tak úspěšně, že vlastní závažnou neurovývojovou poruchu vnímáte jako to, že jste prostě divní. A to já jsem byla vždy, nebo jsem alespoň nikdy nebyla normální, abych tak řekla. Mám problémy se socializací, občas se lidem vyloženě vyhýbám, protože nikdy nevím, co udělají a řeknou. Taky netuším, jak se u toho všeho mám vlastně tvářit, protože když se nebudu tvářit nijak a nebudu dost často navazovat oční kontakt, lidi si budou myslet, že jsem divná. Což taky jsem.

S Adamem to bylo od první chvíle, co jsme se poznali, trochu jinak, protože jeho míra podivného chování mi dávala prostor pro mé vlastní podivné chování. Když jsme se seznámili, nekontrolovala jsem, jak dlouho se na něj dívám, tedy spíš nedívám, nijak jsem nefiltrovala, co kdy a jak mu řeknu, prostě se to dělo. Nezdráhala jsem se vzteknout kvůli tomu, co ostatní lidi považují za malichernost, ale mně to způsobuje téměř fyzickou bolest, například příliš ostrému světlu, ruchu, davům lidí, příliš mnoha podnětům. Taky jsem vůbec nebyla ve stresu, když jsem chodila k němu domů na večeře a pokec a pak se s ním stejně nevyspala. Netrápila jsem se kvůli tomu, že ho to určitě brzy přestane bavit. Možná jsem ho brala trochu jako experiment. A možná právě díky tomu mě pořád zbožňuje. Ne, že by se kvůli mně dokázal změnit, to ne, nezačal chodit na terapii ani nepřestal pít nebo mě ignorovat, když se zrovna cítí špatně, nic z toho se nestalo. Stejně mě ale postavil na první místo ve své hlavě, což je docela paradoxní, nicméně logické.

Když si totiž vytyčí naprosto nemožný cíl a udělá všechno proto, aby ho nedosáhl, nemusí se za svou neschopnost nenávidět – ten cíl byl přece nedosažitelný už od začátku.

„Měla by sis mě bloknout, bylo by to pro tebe lepší.“
Ležím na něm a v hlase mu zaznívá smích, ale oči, ty se nesmějí ani trochu.
„Už jsem to párkrát málem udělala,“ řeknu po chvíli do ticha, „ale nakonec to nikdy nevyšlo.“

Vzdychne. Stáhnu ruku, kterou ho objímám kolem pasu.
„Promiň mi to. Já to prostě nedokážu.“ Mluví o tom, že se zase vidíme jednou za tři týdny, že tady není nikdy, když ho potřebuju, že nikdy nevolá, jak se mám, že nikdy nevím, co s ním je. Je mi těžko z celé téhle konverzace, kterou jsme vedli už tolikrát a která nikdy nepřinesla žádné jiné východisko, než se rozejít. Kvůli mně. Abych se já netrápila a on se netrápil tím, že já se trápím.

…

Adam nesnáší svého otce a nutno říct, že to chápu. Stejně tak ho ale podle mě někde hluboko uvnitř obdivuje a přeje si, aby byl ten obdiv a respekt vzájemný, ale to se v případě lidí, jako je jeho táta, nikdy nemůže stát. Je mi ho líto, ale stejně tak bych mohla litovat i sebe, ani já jsem od rodičů – hlavně od táty – nikdy nedostala, co jsem potřebovala. Můj táta byl v naší domácnosti celá léta jenom duch, nepřítomná entita odpojená od reálného života, od své manželky a dcery. Jako dítě jsem se k němu ještě pokoušela nějak přiblížit, upoutat jeho pozornost, zjistit, co si myslí. Ale pak jsem to vzdala. I když už jsem dospělá a můj otec je teď rozhodně zralejší, než byl tenkrát, ta neviditelná zeď mezi námi se už nikdy nezboří. Věděla jsem toho až příliš, než abych kdy ještě mohla být jeho hříchy neposkvrněným dítětem. Jsem chodící kronikou všeho, co se v životě mých rodičů stalo špatně.

Přesto to dítě ve mně pořád doufá, že jednou ještě bude líp, protože přece nemůže pořád všechno jenom bolet. Pořád doufám, že se ke mně v nějaké retrospektivě, která existuje jenom v mé hlavě, alespoň jeden z rodičů přikloní s empatií a ochrannou náručí v momentě, kdy to nejvíc potřebuju. Ta doba je ale dávno pryč a já jsem zůstala nechráněná někde v ní.

Proto si Adama nikdy nezablokuju, nikdy ho doopravdy nevykopnu a vždycky mu odpustím. Možná ho ani nemám ráda, možná prostě pořád doufám, že se tatínek kvůli mně změní, a když se nezmění tatínek, tak by mohl Adam, kvůli mně.

Když jsem byla malá, tak jsem si myslela, že mě kluci budou mít rádi, hlavně když se jim budu líbit. Což je v patriarchální společnosti u malých holek, ač příšerný, tak docela normální jev. Pro mě to bylo celkem na palici, protože jako holčička jsem moc krásy nepobrala. Navíc mě děcka šikanovala za to, že jsem tlustá. Zas tak oplácaná jsem vlastně ani nebyla, možná jen v poměru k mým spolužačkám. Rozhodně jsem ale pojala podezření, že kluci mi nebudou věnovat pozornost, dokud se jim nebudu líbit zvenku. Má teorie se potvrdila, když jsem v sedmnácti definitivě zhubla na padesát kilo, nechala si narůst kilometrové vlasy a díky YouTube tutoriálům se sama sobě stala profesionální vizážistkou. Od té doby mi občas někdo řekne, že jsem krásná, většinou někdo, kdo mě chce dostat do postele, což tudíž nepovažuju za relevantní. Jediné, čemu věřím, jsou zcela platonicky míněné komplimenty od žen starších, než jsem já. Sečteno a podtrženo jsem si pozornosti v dospělosti užila tolik, že by mi teoreticky mohla vykompenzovat všechna ta dětská a pubertální léta strádání a sebenenávisti. V praxi už ale vím, že je to všechno úplně jedno. Za můj pořád poměrně krátký život se na mě nalepilo tolik hnusu, že mám co dělat, abych uzdravila „kdo jsem“ a ne „jaká jsem“. V sedmadvaceti už klidně nosím vytahané mikiny, zakryté vlasy, brýle přes půlku obličeje, kanady. Už nepřikládám takovou váhu tomu, jak vypadám, protože mi to stejně nikdy v ničem nepomohlo. Když žena nesplňuje dobové nároky na vzhled, je to problém, protože o sebe nedbá. Stejně tak ale obecně vadí i to, když tyhle nároky splňuje, protože o sebe dbá až moc. Smířila jsem se s tím, že co se týká vzhledu, nikdy nic nemůžu udělat správně. Proto mi teď mnohem víc záleží na tom, jak se cítím. A to, že se většinu svého života cítím špatně, mi nepřijde úplně ideální.

Někdy bych Adamovi chtěla říct, co všechno se mi stalo. Proč mám občas pocit, že moje tělo vůbec není moje, proč z něj odcházím. Že jsem často neměla možnost rozhodnout o tom, jak se mnou někteří lidé zacházeli a co mi dělali. Že jsem často nemohla rozhodovat vůbec o ničem. Jednou mě vyloženě poprosil, abych se mu s něčím svěřila. Odmítla jsem. Kdybych mu odhalila cokoliv ze své minulosti, už by mě neměl rád. Asi.

Hodně dlouho mi trvalo pochopit a následně i připustit si, že nejsem jen nevinnou obětí emocionálně nedostupných partnerů, ale že si je vybírám právě proto, že jsem sama dost vyhýbavá. Ono to tak na první pohled asi nevypadá, protože odepisuju na zprávy, iniciuju setkání a neutíkám hned při první známce toho, že se vztah začíná prohlubovat. Ale jakmile to začne být vážné, vždy se úplně zblázním. Mít někoho tak blízko prostě bolí, nevnímám to jako přirozenou věc. Nemůžu si odpočinout, pořád na to musím myslet, pořád musím myslet na něj, nejradši bych si vyrvala mozek z hlavy. Anebo taky ještě existuje jedna cesta – aby nikdy neodešel. Ani do práce, ani pro jídlo, ani na záchod, aby se mnou prostě byl pořád, jako pijavice přisátá na mojí kůži, a pořád něco říkal, něco dělal, pořád mě objímal, aby pořád vyprávěl, aby prostě vyplnil všechno kolem a nemusela to zaplňovat já sama. Nedokážu to. Dokážu ho obejmout, poslouchat, dokážu být milá, věcná i pragmatická, zvládnu se bavit o všem, jenom o sobě moc ne.

Jak bych mu taky mohla kdy říct, že někdo znásilnil celé moje dospívání jenom proto, aby se nakonec zabil a nechal mě tady – abych mu už nikdy nemohla plivnout do ksichtu a říct mu, že je hovado.

Bolí mě myslet na to, kým jsem byla, ale pak si uvědomím, že jsem asi nebyla nikým jiným než naprosto zoufalým dítětem, kterému vůbec nikdo nepomohl.

Už to zase dělá. Napsala jsem mu ve čtyři čtyřicet, teď je skoro jedenáct a pořád žádná odpověď. Věděla jsem, že se to bude opakovat, ale tak brzy? Nejhorší na tom je, že když mi tohle dělá, už se nevztekám a ani to nebolí. Jediné, co cítím, je jenom totální beznaděj a prázdnota. Jsem jako vyfouknutý balonek, naprosto bez života, bez jakékoliv nové chuti se naštvat nebo vybrečet, napsat mu odpornou zprávu, jak je neschopný a nespolehlivý sobecký idiot, který mi jenom ruinuje život od první chvíle, co jsem ho potkala. Dřív jsem mu volala, jednou jsem mu dokonce i napsala, že je totální píča. Jednou jsem do noci chodila po celé naší čtvrti, abych nenaběhla hlavou proti zdi, jednou jsem spolykala prášky a zapila je vodkou z mrazáku, abych vůbec dokázala usnout. To bylo dřív a teď už necítím ani nedělám nic, jen vnitřně proplouvám bezútěšnou pustinou a snažím se nemyslet na to, že si tohle všechno nakonec stejně dělám sama.

Asi jsem v životě dospěla do patové situace, v níž už nadále nedokážu překračovat vlastní stín.
Po letech terapie, probdělých nocí s oceány slz, po tom, co jsem se postupně očistila a získala zpátky vlastní integritu, i po tom všem ve mně pořád zůstává něco, co už nedokážu uvolnit a vydezinfikovat, nějaká vnitřní špína, co se mě drží. Dřív jsem si hodně zakládala na tom, že jsem ta vyrovnaná, ta, která na sobě i přes občasná škobrtnutí pracuje, ta, která dělá správná rozhodnutí. Dnes už vím, že je to pravda jenom částečně. Zůstávám totiž s touhle jednou poslední špínou, které se nedokážu zbavit. A ona ze mě dělá monstrum. Můj vnější obraz se nijak neslučuje se subjektivní realitou. Kdyby lidi věděli, jak často ztrácím samu sebe, jak často se rozpadám, jak často se ponižuju, neměli by mě rádi.

Po tom, co mi roky někdo pořád jenom ubližoval, jsem si uvědomila, že jediné, co by tuhle poslední zažranou špínu mohlo odstranit, by bylo, kdybych někomu ublížila já. Do krve. Ale to nikdy neudělám. Musím s tím hnusem žít už navždy, položit na něj koberec a pak ještě další malý kobereček a na něj stoleček s pokojovou kytkou, musím udělat všechno proto, aby ta špína nemohla na světlo světa, aby ji nikdo nemohl vidět ani cítit. Musím zakrýt, že patří ke mně.

…

Jednou jsem otěhotněla a vlastně jsem to dítě i chtěla, ačkoliv nebylo plánované. Ale pak moje tělo rozhodlo jinak. I když mě to tenkrát zasáhlo úplně stejně jako každou ženu bez rozdílu věku, uklidňovalo mě, že na to úspěšně přivést na svět nový život, mám ještě spoustu let. Teď mi jich zbývá možná tak deset. Což je pořád docela dost, ale já nechci být „stará máma“. Už teď mívám často pocit, že nemám dost energie ani na vlastní žití, tak jak se o deset let starší já bude ke všemu ještě starat o dítě? Možná jsem měla jednu šanci a prostě jsem to nezvládla. Další už nebude.
„Vy budete mít asi jenom jedno dítě. Vidím to tak když vám bude dvacet devět,“ řekla mi před rokem astroložka s pohledem zapíchnutým do mého horoskopu. „Ale pozor – hrozí tady nějaké potraty,“ dodala vzápětí.
„To už se stalo,“ řekla jsem jí. Přes stůl ke mně vyslala empatický pohled. „To znamená, že příště už se to povede.“

Pokud mám mít dítě v devětadvaceti, musím nejpozději do roka otěhotnět. Myslím, že se to nestane. Po letech trápení se tím, jestli kdy vůbec budu schopná donosit a porodit zdravé dítě, nevím, jestli nějaké ještě vůbec chci. Všechno se změnilo. Svět se zhoršil, a to jsem si ve dvaceti říkala, že horší už to ani být nemůže. Pochybuju, že za pár let budeme mít ještě čistý vzduch k dýchání anebo že naše končiny v příštím měsíci nesrovná se zemí atomová válka. Jestli něco nejsem, tak sobec, který si pořídí dítě jako někoho, kdo ho bude muset mít navždy rád, a to dokonce i když už vůbec nebude chtít. Taky bych nechtěla na tenhle svět přivést dalšího člověka, kterému nemůžu zajistit bezpečí, který se bude trápit a jehož život bude možná trvat sotva pár let, jenom proto, abych já pocítila naplnění z mateřství. Jestli tedy něco takového jako pocit naplnění vůbec existuje.

Vlastně ani nevím, jestli by mě mateřství dokázalo naplnit, jestli to není jenom ve společnosti zakořeněný konstrukt, který vnucuje ženám zdánlivou touhu po tom, stát se něčí matkou, produktivně zužitkovat svou dělohu a pak obětovat nejlepší roky svého života výchově a péči o malé já.

Někdy si ale uvědomím, že každému chlapovi, se kterým jsem chodila – týden, pár měsíců nebo několik let –, jsem vždy tak trochu matkou byla. A jestli mě tahle role něčím naplnila, tak jedině frustrací. Z toho, že mě někdo tak existenčně potřebuje, přičemž já evidentně nemám nejmenší právo potřebovat jeho.

Pojala jsem důvodné podezření, že mě můj vztah k Adamovi prapodivným způsobem začíná opět spojovat s mámou. Během mého dětství jsme byly nerozlučné a pak jsme najednou nebyly. Rozdělily jsme se, každá ve své vlastní bolesti, neschopné přiblížit se jedna druhé. Chováme se všelijak, a já jsem se zařekla, že už se mámě nebudu nikdy s ničím svěřovat, pod podprahovou hrozbou „vše, co řeknete, může být použito proti vám“. Když ale o víkendu oblékneme našemu vlčátku kabátek, koupíme si litrové kelímky s kávou a procházíme se, chce se mi opět mluvit.

Nechápu přesně, co se to ve mně hnulo, ale tuším, že je za tím zase Adam. Mámu jsem vždy vnímala jako nadmíru křehkou bytost, kterou je lepší buď systematicky chránit, nebo alespoň v rámci zachování vlastního mentálního zdraví blahosklonně přehlížet. Už spoustu let jsem nepocítila, že je to máma, o kterou se můžu opřít, která mě přichýlí a poskytne mi bezpečný prostor se uzdravit, nebo možná jen tiše trpět, když je to potřeba. Jak roky plynou, naše problémy se prohlubují, a i vzájemné odmlky jsou čím dál tím delší – ta poslední trvala čtyři měsíce. Docela nedávno mi ale máma koupila knihu, jak už to tak ona občas dělá – drobné dary, to miluje –, a v ní bylo přes dvě stránky napsané věnování, které končilo větou: „Ať už se v tvém životě přihodí cokoliv, věř tomu, že se za tebe vždy budu prát až do krve.“ Brečela jsem, když jsem to četla.

„Zas mi nedopovídá na zprávy,“ řeknu mámě.

„Ty se s ním zase vídáš?“

„Jo,“ odpovím. „Nebo asi ne,“ dodám po chvíli.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ řekne máma.

„Já taky ne.“

„Přála bych si, aby do tvýho života přišel konečně někdo dobrej. Někdo normální.“

„A jak takovej chlap vypadá?“ zeptám se, neútočně.

…

…

„No, kde jsme byly?“