TO BYL JEN VTIP…

průvodce moderní sebeobranou

proti shazování, zesměšňování a manipulaci

Jasmína Houdek, Pavel Houdek

Copyright © Jasmína Houdek, Pavel Houdek, 2025

Illustrations © Marie König Dudziaková, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0957-9

Věnováno naší dceři Marianě, která se pomalu dostává do věku, kdy se začne stávat terčem manipulace, shazování a ponižování.

Tato kniha je manuál, podle kterého

ji budeme učit stát si za svým.

Slovní narážky, nevhodné vtipy, provokace a celkově manipulace zažíváme na každodenní bázi už od mala. Na základce se do nás před celou třídou trefuje učitel tělocviku za to, že neuděláme kotrmelec, a komentuje náš velký zadek. Na střední trousí fyzikář poznámky, že ženy na matematiku moc nejsou; mají prý zapomenout na matfyz a jít radši na zdravku, protože jsou přece od přírody pečovatelky…

Tyhle rádoby nevinné vtípky ale vůbec nejsou nevinné. Mají na nás velký dopad a významně formují náš pohled na realitu. Ze studií víme, že podobné poznámky vedou ženy k tomu, že uzpůsobují své chování. Celých 78 % žen mění své chování a vystupování, aby se před podobnými řečmi chránily. Typickým příkladem je, že se vyhýbají vyjadřování vlastního názoru, aby nebyly označeny za příliš „agresivní“ apod.

Pravdou totiž je, že když takové poznámky posloucháme znovu a znovu, tak jim dost možná alespoň zčásti uvěříme. A když ne my, tak naše okolí. A pak se najednou stane, že celá společnost tak nějak věří, že „holky“ nejsou na matematiku. Objektivně to není pravda, ale přesto je na matematických školách žen výrazná menšina…

Je tu samozřejmě i druhá možnost. Narážkám a blbým řečem věřit nebudete. V duchu si pomyslíte, že ten starý fyzikář je mysogynní debil, a budete pokračovat v tom, co děláte. Nenecháte si svou vášeň a talent vzít a půjdete si za ní. Přihlásíte se na matfyz, dostanete se tam a uděláte kariéru v oboru. Bude to ale vyžadovat ostré lokty, nasazení a hroší kůži – a přiznejme si, že takové nastavení má málokdo.

Není to vyloučené a existuje spousta žen, které svým osobním příkladem ukazují, že mohou být úspěšné v jakémkoliv oboru – pokud zatnou zuby a budou makat. A v tom je příslovečné jádro pudla. Ani jsme si toho nevšimli, ale bereme za normální, že pro ženy je dosažení úspěchu těžší – a přijde nám to tak v pořádku.

Ženy dostávají ve veřejném prostoru, v práci i doma bezpochyby naloženo více než muži. Ne proto, že by se na tom snad chlapi domluvili, ale proto, že „se to tak dělá odjakživa“.
Sami jsme si kolem sebe upletli neviditelnou síť, která nám brání v rozletu. Tím nám teď myslíme celou společnost; protože pokud se připravíme o polovinu talentů, neskutečně mrháme lidským potenciálem.

A jelikož je ta síť kolem nás neviditelná, jsme přesvědčeni, že je to tak v pořádku. Že je to tak „odjakživa“, že je to tak přirozené. A tím se dostáváme do nekonečné smyčky; jako had jsme se zakousli do vlastního ocasu.

Jedinou možností, jak se nenechat svazovat, je tuhle síť zviditelnit. Popsat, co se děje. Pojmenovat opakující se vzorce, upozornit na ně. Jakmile o nich budeme vědět, začnou nás tížit. Po čase nás budou tlačit tak, že si budeme chtít ulevit. A nezbude nám než tu síť začít přeřezávat.

V této knize vám tyto vzorce ukážeme. Zviditelníme nejrůznější skryté taktiky a postupy, které nás pacifikují a svazují. Ukážeme si síť. A řekneme vám, kde najít nůž a jak do ní říznout.

Aby nedošlo k mýlce – je samozřejmě naprosto v pořádku, pokud si kdokoliv vybere „tradiční“ uspořádání, kariéru nebo vzorce chování. V pořádku ale není, pokud je někdo do takové role tlačen; pokud je za to, že se rozhodne jinak, ze všech stran penalizován, umravňován a trestán. Naším cílem není přetvářet společnost podle našich představ. Naším cílem je, aby se každý mohl svobodně rozhodnout, svobodně vyjádřit a svobodně žít. Naplnit svůj potenciál. Protože teprve poté naplníme svůj potenciál jako společnost.

POJĎME SI PROMLUVIT O PATRIARCHÁTU

Síť, o které je řeč v této kapitole, můžeme pojmenovat. Zpravidla se jí říká patriarchát. Protože je to jedno ze slov, která v podstatě automaticky vyvolávají vášně a odpor, pojďme si říct, co se pod tímto označením skrývá.

Žijeme ve společnosti, kde přetrvávají společenské, a dokonce i věcné a technické nerovnosti mezi muži a ženami. Lidé, kteří na slovo patriarchát reagují jako býk na červený hadr, by na tomto místě nejspíš hned zahlásili, že muži a ženy jsou přeci rozdílní, tak je jasné, že mezi nimi existují nerovnosti; důležitá je rovnost šancí, ne rovnost výsledků.

Jenomže ona „rovnost šancí“ je jenom prázdnou floskulí, pokud je celá společnost postavená na pravidlech a hodnotách, které zvýhodňují muže. Je to jako v karikatuře, v níž mají opice, slon a ježek závodit v lezení na strom. Mají přeci rovnost šancí… Skutečnost, že rovnost šancí je prázdnou frází v momentě, kdy pravidla neměří všem stejně, je očividná a není o ní potřeba dlouze diskutovat.

Než se ale podíváme konkrétněji na to, jak se to děje, je nutné zastavit se u pojmů mužské hodnoty, případně ženský pohled na svět. Nic takového samozřejmě neexistuje; předpoklad, že ženy tvoří nějakou homogenní skupinu s určitými vlastnostmi a muži jinou skupinu s homogenními vlastnostmi, by ve skutečnosti vytvářel jen další síť – povinnost být dostatečnou ženou /
dostatečným mužem a nevymaňovat se ze škatulky pohlaví.

Přesto ale tvrdíme, že určitá nepsaná (a občas i psaná) pravidla ženy znevýhodňují. Jasným příkladem mohou být pravidla postavená na biologických rozdílech. Společnost například penalizuje rození dětí. Jistě, ne každá žena porodit může a ne každá chce, přesto takové nastavení dopadá disproporčně na ženy.

Jiným příkladem by mohly být rozdílné tělesné proporce žen. Třeba jiné rozdělení váhy nebo tělesná výška. Samozřejmě že najdeme ženy, které mají úzké boky a široká ramena, a naopak drobné muže se širokými boky, ale pokud některé pravidlo modelujete podle průměrného mužského těla, dopadne disproporčně na ženy.

Není to zřejmé na první pohled, ale žijeme ve světě, kde průměrný člověk znamená průměrný muž. S ženami se bez nadsázky nepočítá. Příkladem může být norma ISO 11088, která určuje parametry seřízení lyžařského vázání. Ta bere v úvahu pouze výšku, váhu a zdatnost lyžaře. „Průměrného“ lyžaře, tedy muže. Ženám normované nastavení přináší zvýšené riziko zranění.

Pokračovat můžeme něčím naprosto všedním, s čím se denně setkáváme všichni, a zdánlivě naprosto genderově neutrálním – autem. Při nehodě v autě panuje dokonalá „rovnost šancí“, nebo ne? Prostá fyzika a štěstí.

Moderní automobily jsou prošpikované bezpečnostními prvky, spoustou airbagů, výztuh a tak dále, aby v případě nehody ochránily řidiče, posádku a v poslední době i chodce. Naneštěstí je to přesně tak, jak píšeme: mají ochránit řidiče, nikoliv už řidičky. V případě nehody je žena-řidička významně méně chráněna: riziko úmrtí je pro ni o 17 % vyšší a riziko vážného zranění dokonce o 73 % vyšší.

Jak je to možné? Pokud se podíváte na videa z crash testů, uvidíte v autě sedět známou figurínu s žluto-černými terčíky. Ona figurína je vymodelovaná tak, aby váhou a proporcemi reprezentovala 50 % mužské populace. V roce 2003 se sice začaly používat i „ženské“ figuríny, uvozovky jsou však na místě. Ženská figurína je pouze zmenšenou kopií mužské figuríny, která nebere v úvahu anatomické rozdíly, a dokonce má i nesprávnou váhu.

Kvůli tomu reprezentuje pouhých 5 % ženské populace a spíše než ženu připomíná dítě. A dokonalou absurditou už je, že legislativa vyžaduje testování i této nedostatečné figuríny pouze na místě spolujezdce. Žena-řidička je prostě z hlediska systému bezpečnosti v autě neviditelná.

Bezpečnost řidiček nebo lyžařek je konkrétním, doložitelným příkladem ze světa techniky, kdy rovnost šancí existuje jen na papíře. Tyto technické záležitosti mají ale bohužel velký společenský dopad nejen v oblasti zdraví, ale třeba i kariéry. Ilustrovat si to můžeme na příkladu neprůstřelné vesty.

Tato ochranná pomůcka, která má chránit trup před fatálním zásahem střelnou zbraní, se typicky používá v ozbrojených složkách. Jenomže policistky a vojačky zhusta nosí mužské neprůstřelné vesty, respektive takové, které jsou – nesprávně – označovány jako „unisex“. Ve skutečnosti jsou vyrobené na mužskou postavu a pouze zmenšené, aby obecně menším ženám nebyly velké.

Jenomže se jaksi zapomnělo na to, že ženy mívají prsa. A že ta se, na rozdíl od mužské prsní tkáně tvořené svalem, hýbou. Důsledkem je, že neprůstřelná vesta se ženám vyhrnuje nahoru, což odhaluje břicho a snižuje balistickou ochranu. Jak zjistila Kristýna Veitová z Národního kontaktního centra – gender a věda, unisex balistické vesty používá i česká armáda. A i v ní samozřejmě slouží v bojových jednotkách či zahraničních misích ženy.

Slouží, protože mají rovnost šancí (byť jen posledních pár let a i zde je tato rovnost v uvozovkách, protože vstupní fyzický test je například postavený na cvicích, které – opět – favorizují typické mužské tělo, které má silnější ruce a slabší nohy). Zkuste si teď představit, že jste žena, která na takovém místě slouží, a kvůli rozdílům mezi vaší postavou a postavou muže se vám vyhrnuje neprůstřelná vesta, což vás přímo ohrožuje na životě.

Máte několik možností: jít s tím za vedením. Tam bude s nejvyšší pravděpodobností sedět muž, který vám řekne, že s tím doposud nikdo neměl problém. Pokud mu dojde, čím to je, dost možná bude mít vtipnou narážku na vaše prsa. V každém případě s tím ale nic neudělá. Vy budete za potížistku, která si pořád stěžuje a chce nějaký výjimky, jako třeba „ženskou“ vestu, když doposud ta „univerzální“ nikomu nevadila.

Nebo to necháte být a budete se vystavovat zvýšenému ohrožení, protože za potížistku být nechcete. Pokud se rozhodnete pro druhou možnost, znamená to, že na své cestě – ve své kariéře – budete mít o jednu překážku oproti svým mužským kolegům navíc. Budete se muset více chránit, méně se vystavovat možnosti zásahu, budete ztrácet pozornost a čas stahováním vesty zpět na její místo. A tím to nekončí. Bude-li žen v bojových jednotkách více, za čas možná z nějaké studie vyplyne, že ženy v bojích umírají výrazně častěji než muži. A začne se mluvit o tom, že ženy se do bojových jednotek nehodí… Už jsme zase v tom začarovaném kruhu.

Zkrátka a dobře platí, že nežijeme ve skutečně rovnoprávné společnosti. Ačkoliv mají ženy na papíře stejná práva jako muži, v realitě to neplatí. S příklady, jako jsou auta, lyžařské vázání nebo neprůstřelné vesty, bychom mohli pokračovat. Pojďme se však od jednotlivostí na chvíli přesunout k systému. Za příklad nám může posloužit zdravotnictví.

Nezisková organizace The British Heart Fundation (BHF) vydala zprávu¹, ve které uvádí, že ženy mají o padesát procent větší šanci, že jim bude nesprávně diagnostikován infarkt – a v důsledku toho se jim nedostane odpovídající péče. Počet takto ztracených ženských životů v letech 2002 až 2013 odhadují na více než osm tisíc.

Jako jeden z důvodů BHF uvádí nedostatečný podíl žen v klinickém výzkumu. Důsledkem je, že celá řada léčebných a diagnostických procedur byla navržena na základě dat získaných od mužů a na základě jejich fyziologie. V medicíně je ostatně tradičně mužské tělo považováno za normu a ženské za odchylku. A tato tradice trvá dodnes.

Výzkumníci ženské tělo nemají rádi, protože kolísání hormonů narušuje výsledky. Když už jsou ženy zahrnuty do výzkumu, dbá se na to, aby byly na začátku menstruačního cyklu, kdy je u nich hladina estrogenu nejnižší a nejvíce tak hormonálně připomínají muže. Genderově neutrální proto nejsou ani léky, které ženy pochopitelně berou v kterékoliv fázi cyklu. Důsledek je očividný: z deseti léků, které americký Úřad pro kontrolu potravin a léčiv v letech 1997–2000 stáhl z trhu pro zdraví škodlivé vedlejší účinky, jich osm mělo závažnější důsledky pro ženy.

Nesmíme zapomenout ani na to, že muži-lékaři obecně berou ženy-pacientky méně vážně než muže-pacienty. Ženy, které trpí bolestí, berou lékaři častěji na lehkou váhu, jejich vyšetřením tráví méně času a ve vyšším procentu případů hledají psychickou, nikoliv fyziologickou příčinu. Jsou také o padesát procent méně ochotni jim předepsat lék. Podle studie University of Rhode Island předepisují lékaři ženám trpícím bolestí mnohem častěji sedativa, namísto léků proti bolesti, které ve stejné situaci předepisují mužům. Přístup ke zdravotní péči ale mají podle zákona všichni stejný, bez ohledu na pohlaví… Přesto ženy dostanou horší péči.

V těchto příkladech bychom mohli pokračovat. Neexistence rovnoprávnosti však není problém jednoho odvětví, je to problém celospolečenský.

Patriarchát ničí i muže

Patriarchát jako svazující neviditelná síť už svým názvem naznačuje, že zvýhodňuje muže a dopadá primárně na ženy. Nyní ale přijde jedno velké ale: primárně ani zdaleka neznamená výlučně. Existuje spousta oblastí, v nichž patriarchát poškozuje spíše muže než ženy, a ještě více oblastí, v nichž poškozuje ženy a muže skoro stejným dílem.

Kořenem problému je, že patriarchát má jakousi škatulku ideální ženy, ve které se snaží svou sítí ženy udržet, ale stejně tak má škatulku i pro ideálního muže. A pokud kdokoliv z této škatulky začne vybočovat, přijde penalizace a trest.

V současné době se nacházíme v takové společenské fázi, kdy je pro ženu výrazně lehčí bořit svou ženskost než pro muže bořit svou mužnost. Není to nic překvapivého: když žijeme ve společnosti, která více oceňuje „mužské“ vlastnosti, je logické, že žena, která jich dosahuje, je sice penalizována za to, že není dost ženská, ale na druhé straně odměňována za to, že si osvojuje mužské – tedy „univerzální“ – kvality.

Když to v opačném gardu udělá muž, zůstane mu jen ta penalizace. Obrazně řečeno, žena může bez problémů nosit kalhoty, ale muž sukni ne. Když bude holka dělat box, bude „ta hustá“. Když bude kluk dělat balet nebo aqauabellu, bude za slabocha. Když bude žena dělat chirurgyni, bude jí velká část lidí tleskat, že se vypracovala v takovém oboru; pokud bude muž dělat zdravotní sestru (mimochodem, všeobecná sestra nemá zavedenou mužskou variantu; zdravotní „bratr“ oficiálně neexistuje, protože péče je přeci ženská záležitost), nikdo ho nejspíš po zádech plácat nebude, zato se na jeho hlavu snese spousta vtípků.

Dalším smutným příkladem je duševní zdraví a míra sebevražd. K tradiční představě muže patří, že si se vším poradí sám. Chlap je „tvrďák“ a nepotřebuje se někde vyplakávat. Muži přeci nebrečí. Výsledkem potlačovaných emocí je, že 80 % lidí, kteří páchají sebevraždy, jsou muži.

Nejde jen o zdraví duševní, ale i fyzické. Muži mají výrazně nižší míru dožití než ženy: v ČR o celých šest let. Jakkoliv v tom mohou hrát roli biologické faktory, odborníci a odbornice se shodují, že hlavním důvodem je, že muži se odmítají věnovat prevenci, a pokud mají zdravotní problém, přijdou s ním k lékaři až v momentě, kdy už to nemohou vydržet – a to už bývá na léčbu dost často pozdě. Souvislost s tradiční představou o muži, která nefňuká a zatne zuby, je zde nabíledni.

Dalším ilustrativním příkladem, aktuálním zejména v České republice, je rodinné soudnictví. Při rozvodech je péče o děti rutinně svěřována ženě, často naprosto přiznaně s tím, že jako žena má lepší předpoklady postarat se o děti. Takový argument je samozřejmě nesmysl a nemá žádnou oporu ve vědě nebo datech; je výsledkem naší společenské představy o mužských a ženských rolích.

Mohli bychom pokračovat. Třeba tím, že v České republice odchází na rodičovskou dovolenou pouze 2 % mužů. Velká část ze zbylých 98 % by na ni chtěla, ale „nemůže“ – starost o děti je přeci určena ženám. Jak by se asi ostatní koukali na chlapa, který se nechá živit svou manželkou? Živitelem rodiny by přeci měl být muž…

Seznam by byl ještě dlouhý, ale s výčtem dále pokračovat nebudeme. Pro ilustraci toho, že patriarchát není vždy výhodný pro každého muže, to myslíme stačí. Tohle není kniha o dopadech patriarchátu na společnost. Je to kniha o tom, jak sebou nenechat manipulovat a jak se slovně bránit, když vás někdo tlačí někam, kde nechcete být, shazuje vás nebo jinak šikanuje.

Proč tedy tolik prostoru věnujeme neviditelné síti patriarchátu? Protože valná většina komunikačních jevů má kořeny právě v něm. A pokud nepojmenujeme kořeny, pokud se nezaměříme přímo na ně, budeme svou obranou jenom bušit do zdi. Jistě, když budeme bušit dostatečně dlouho, tak se v té zdi objeví prasklinka, ale bude nás z toho hodně bolet hlava. Jak se poslední dobou říká: work smarter, not harder. Když se zaměříme na základy, spadne ona zeď časem sama. I tak to bude těžká práce, ale hlava zůstane celá.

Dalším důvodem je, že pokud necháme boj proti patriarchátu pouze na ženách, tak ke změně nedojde buďto nikdy, nebo až za velmi dlouhou dobu. Ke změně potřebujeme muže. A ruku na srdce: morální argument je sice silný, ale pokud jsou ve hře i osobní zájmy, jdou změny snáz.

Hlavním morálním argumentem je myšlenka, která stojí v základu samotné demokracie, a to, že lidé jsou si rovni. Slovy Listiny základních práv a svobod: „Základní práva a svobody se zaručují všem bez rozdílu pohlaví, rasy, barvy pleti, jazyka, víry a náboženství, politického či jiného smýšlení, národního nebo sociálního původu, příslušnosti k národnostní nebo etnické menšině, majetku, rodu nebo jiného postavení.“

Slavný lidskoprávní axiom říká, že pokud není svobodný někdo, není svobodný nikdo. Pokud je diskriminována jedna skupina lidí, nejsem opravdu svobodný ani já, i když se mě tato diskriminace přímo netýká.

Kromě toho, každý muž má ve svém okolí ženu, na které mu záleží: mámu, přítelkyni, manželku, dceru, kamarádku, kolegyni… A pokud mi na někom záleží, je to můj blízký člověk, tak je jen přirozené, že nechci, aby byl diskriminován – a jeho diskriminaci budu cítit podobně silně, jako by se děla mně.

Ale jak se říká – bližší je každému košile než kabát. Jak jsme si ukázali v této kapitole, z přeřezání neviditelné sítě patriarchátu mají prospěch všichni. I mužům se dostane vyšší míry svobody, sebevyjádření atd. Jediný, kdo bude konce patriarchátu litovat, je malé procento patriarchů, kteří ho zneužívají ke svému prospěchu.

BRAŇME SE

Pokud se za sebe chceme postavit v každodenním životě, potřebujeme pro to motivaci. Protože každý z nás má omezený čas a energii. A každý z nás si musí vybírat své boje.

Když žijeme ve světě, kterým se rozpíná neviditelná síť patriarchátu, je pochopitelné, že si narážky, vtípky a ústrky necháme líbit. A jelikož jsou lana této sítě neviditelná, jakmile na ně narazíme, máme pocit, že je cítíme jen my sami. Že je to náš problém, že nikomu jinému se to neděje.

Ale pokud si to necháme líbit – protože je to přeci normální – tak to nezmizí. Budeme na to narážet stále znovu a znovu. Budeme se cítit hůř a hůř. A hádejte co: ti, kteří se k nám takto chovají, to poznají. Nejenže nepřestanou, ale naopak ještě přitvrdí. Protože hledají snadnou oběť. Protože potřebují, abychom se jich báli, abychom se cítili trapně, abychom nevěděli, co říct, a vypadali jako hlupáci. Budou-li vědět, že u nás uspějí, tak šlápnou na plyn.

Vsadíme se, že si velmi dobře vzpomenete na některou ze situací, kdy na vás někdo měl nepříjemné narážky a vy jste nic neřekli. Možná jsou to roky – a vy si to pořád nesete v sobě. Vybavíte si to do posledních detailů, jako by to bylo včera. Pořád vás to trápí. Když jste přišla domů, říkala jste si, co jste v ten moment měla udělat, jak jste měla reagovat. Cítila jste se mizerně. O tom pocitu to celé je. Když se neozvete, když si to necháte líbit, budete se cítit hůř a hůř.

Jednou z pochopitelných reakcí je kašlat na poznámky, narážky a vtípky a dělat si věci po svém. Psi štěkají a karavana jede dál. A až jednou dosáhnete té nejvyšší mety, až se jednou stanete CEO, získáte profesuru, prorazíte se svým start-upem, tak… Tak co? Tak zjistíte, že jste stále terčem narážek a manipulací. Že můžete být CEO, ale stejně se o vás bude špitat, že jste to místo získala přes postel, stejně vás na rozdíl od mužských kolegů budou posuzovat podle vzhledu, a nikoliv podle schopností, a na poradách po vás budou chtít připravit kafe.

Osobním úspěchem kulturu nezměníte. Ale je pravdou, že budete mít výrazně lepší pozici pro to se o její změnu zasazovat. Naneštěstí, jen málokdo má hroší kůži a chuť nechat si všechno líbit, „zatnout zuby“ a jít si za svým. Pokud ale začneme společnost měnit, pomůžeme tím i těm, kdo na to nemají žaludek.

Kdykoliv se ozveme, kdykoliv si nenecháme líbit diskriminaci, útlak a šikanu, nebojujeme jenom za sebe. Ukazujeme tím, že takové jednání není v pořádku a že je správné se ozvat. Že nerovnosti a útlak vidíme a nenecháme si je líbit. Že je normální se ohradit. Svým příkladem můžeme inspirovat ostatní.

Nečekejte ale, že celá příslovečná tramvaj – nebo spíš v našem případě kancelář nebo zasedačka – vstane a zatleská. Ne, bude to těžké. Dost možná za vámi ale v kuchyňce přijde kolegyně a poděkuje, že jste se ozvala. Začnete se o tom spolu bavit. A už budete dvě. Uvidí a uslyší vás někdo další a přidá se. Budete tři. A za chvíli nás bude tolik, že uděláme revoluci.

Lidé, kteří svou reálnou nebo neformální moc postavili na skrytém nebo i otevřeném útlaku, posměšcích, vtípcích, narážkách a manipulaci, najednou začnou narážet. Najednou si budou muset svou pozici obhajovat, najednou bude záležet na jejich schopnostech. Najednou začnou o své pozice přicházet, protože podobné jednání se stane nepřijatelným.

JAK SE PŘIPRAVIT

Rozhodli jste se, že se ozvete. Že je to správná věc, kterou je potřeba udělat. Paráda! Ale ještě před tím, než se poprvé ohradíte, je na místě se připravit. Zajistit si co nejvyšší šanci na úspěch. Protože jen rozhodnutí nestačí…

Ohradit se proti hloupým řečem je vysoce stresová záležitost. Však to znáte sami; jen se taková situace začne blížit, začne vám být špatně od žaludku, rozbuší se vám srdce, vyrazí vám pot, možná se začnete třást a nebudete si moci vzpomenout ani na své vlastní jméno.

To proto, že pro váš mozek jde o boj o život. Doslova. Náš mozek ví jen to, že jde o konfrontaci – a spustí v těle biochemické procesy, které mají jediný cíl: zajistit přežití této konfrontace. Naneštěstí pro nás mozek není schopen rozlišit, zda jde o slovní výměnu se šéfem, nebo o šavlozubého tygra, který si nás chce dát k večeři. Na obě situace má stejnou odpověď: koktejl stresových hormonů, které pustí z nadledvinek do krve a které z nás udělají bez nadsázky stroj na přežití.

Lidé ve stresu se chovají předvídatelně. Prudce jim klesá IQ, a pokud hladina stresových hormonů vystoupá na dostatečnou úroveň, nastane s jistotou jedna z poplachových reakcí. Těmi hlavními jsou tři:

- zamrznutí

- útěk

- útok