Přeložila Blanka Rozsypalová

Everything We Never Said

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Copyright © 2024 by Alloy Entertainment LLC

Published by arrangement with Rights People, London

Translation © Blanka Rozsypalová, 2025

ISBN: 978-80-284-0869-5

Obsah

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

kapitola 10

kapitola 11

kapitola 12

kapitola 13

kapitola 14

kapitola 15

kapitola 16

kapitola 17

kapitola 18

kapitola 19

kapitola 20

kapitola 21

kapitola 22

kapitola 23

kapitola 24

kapitola 25

kapitola 26

kapitola 27

kapitola 28

Kapitola 29

kapitola 30

kapitola 31

kapitola 32

kapitola 33

kapitola 34

kapitola 35

kapitola 36

kapitola 37

kapitola 38

kapitola 39

poznámka autorky

poděkování

Všem holkám jako Hayley a Ella

a všem, kdo se kdy cítili bezradně a opuštěně

kapitola 1

ella

Hustý déšť mi bije do oken pokoje, pondělní ráno se probouzí do třískání hromů a blesků georgijské bouře. Jsem vzhůru už několik hodin, poslouchám kvílení větru a sním, že se do pokoje přižene vichřice a odnese mě s sebou.

Za zdmi zavrže podlaha. Škvírkou pode dveřmi vidím mámin stín. Pod chodidly jí skřípe dřevo. Zvuk nerozhodnosti. Zaťukat dceři na dveře, nebo ne?

Máma odchází, její kroky se stahují zpět do ložnice.

Takže asi nic.

Před rokem by sem vtrhla a já bych si za to, že jsem ještě pod peřinou, vyslechla své. Před rokem by bylo nepředstavitelné, že by mlčela. Ale před rokem bylo všechno jinak. Tohle ticho jsem si zasloužila, tíživě mi visí kolem krku. Kajícně odhazuju peřinu a udělám nemožné:

Připravím se na první den v maturitním ročníku na North Davis High.

I když mi připadá, jako by se to odehrálo v jiném životě, pořád si vzpomínám, jak moc jsem byla vystresovaná při nástupu do prváku. Bylo jedno, kolik arganového oleje jsem použila, černé kudrny, rozčechrané kvůli vlhkému georgijskému vzduchu, nic nezkrotilo. S kočičími linkami, které ze mě večer před školou udělaly femme fatale, jsem najednou byla za padoucha, co žádá výkupné pod výhrůžkou, že na Gotham vypustí rajský plyn.

V panice jsem tehdy poslala selfíčko své nejoblíbenější osobě na světě s popiskem: Pomoc.

Hayley odpověděla okamžitě: Děláš si srandu? Děsně ti to sekne. Přijď co nejdřív k nám, udělám ti vlasy. Na moji žehličku georgijské léto nemá.

Ale dnes?

Dnes si obléknu první věc, kterou našmátrám na podlaze pokoje: ty samé džíny, co jsem na sobě měla včera (a taky předevčírem a den předtím), a šedou mikinu pokydanou salsou z minulého týdne. Už si nepamatuju, kdy jsem se naposledy podívala do zrcadla.

Smutek mezi mnou a tou hloupou holkou z loňska, pro kterou byly pokažené linky a rozcuchané vlasy ta největší katastrofa, otevřel propast. Jak já ji nenávidím.

Jak moc mi chybí.

Když se vracím na chodby North Davis High, připadá mi, že se nevracím jako Ella, ale jako stín Elly, žijící duch jedné dívky. Ta myšlenka mi drásá srdce. Kéž bych byla duch. Pak bych se možná dokázala natáhnout napříč světy a mohla bych doopravdy pořád mluvit s Hayley. Řekla bych jí všechno důležité.

Třeba to, že její skříňku dostal Albert Wonsky. Povzdychla by si a opáčila by něco jako: Prosím tě, prosím, zachraň moje fotky Pedra Pascala, než mi mýho miláčka utopí v anime pornu. A já bych se tomu smála a odpověděla bych: Promiň, na to už je pozdě.

Řekla bych jí, že tam pořád je ten důlek. Ten, co jsem udělala, když jsem kopla do skříňky kvůli dvojce z latiny. A je tam i ten druhý důlek, který udělala ona. „Nebudou mít důkazní materiál,“ vysvětlila. „Takhle to podle mě nefunguje,“ odpověděla jsem jí.

Řekla bych jí, že ve výklenku u hudebny je pořád ještě růžový vosk z narozeninové svíčky. Tam, kde jsme se se Sawyerem Hawkinsem krčili a bláznivě se šklebili. Pak jsme s balónky a dortíkem se svíčkou vyskočili a zakřičeli: „Všechno nejlepší!“

Sawyer.

Jen při pomyšlení na jeho jméno mám pocit, jako by mě někdo pěstí praštil do žaludku. Dneska ho musím vyhnat z hlavy. Už tak je toho na mě moc. Srdce mi puká, kdykoliv si na něj vzpomenu.

A přesně proto se v tu chvíli Sawyer objeví. Stojí na konci chodby, tyčí se nad Mikem Limem, baví se o něčem, co na Sawyerově pohledné tváři vykouzlí úšklebek.

Dostane mě to tak moc, že se musím zastavit. Opřu se o zeď a učebnice k sobě tisknu natolik pevně, že se mi nápis „Matematika I“ nejspíš na několik dní vyryje do hrudi.

Sawyer se náhle podívá mým směrem, jako by dokázal vycítit mou přítomnost. Přestanu dýchat. Poprvé od pohřbu vidím Sawyerovy něžné hnědé oči.

Až na to, že na pohledu, který mi věnuje, není něžného vůbec nic.

Sawyer. Ze všech kluků, co znám, je jediný, kdo oslavoval měsíční výročí vztahu drobnými, dokonalými dárky. Jediný, který nás při maratonu Stmívání s radostí zásoboval popcornem a spritem, když byla Hayley nemocná, a jediný kluk, který Hayley miloval stejně jako já…

Přesně tenhle Sawyer po mně teď střílí tak zuřivým pohledem, až mám pocit, že budu zvracet.

Já to věděla. Viní z toho mě.

Neměla bych uhýbat pohledem. Měla bych se nechat jeho odsouzením sežehnout. Zasloužím si to, za to, o co jsem ho okradla. A ji.

Místo toho se otočím, spolknu vzlyk a chci se rozeběhnout chodbou ven ze školy, možná už navěky. Ale vrazím přímo do pana Wilkense.

„Ech! Pomalu, ty blázne!“ Školní psycholog udělá krok dozadu, ruce mu vyletí do vzduchu, aby mě zachytil před pádem.

„Ježiš, hrozně se omlouvám,“ vykuckám ze sebe, politá studem.

„To nic, Ello, je to v pohodě. Jsem v pořádku.“ Skloní bradu a snaží se zachytit můj pohled. „Hele. No tak. Jsem rád, že jsme na sebe narazili. Jak se cítíš?“

Pokrčím rameny. Ve své hlasivky nemám důvěru.

„Až tak dobře, jo?“ Pan Wilkens je většinou oholený dohladka, ale teď má na bradě lehčí strniště. Jeho obvykle jasné modré oči jsou zamlžené, v barvě modřin. Možná je to ten typ poradce, kterému na studentech doopravdy záleží. Možná je mu dnes ráno taky smutno.

Což je hezká myšlenka.

„Ello,“ pokračuje, „vím, že je pro tebe dnešek těžký. A snad víš, že jsem tu pro tebe.“ Zdá se, jako by chtěl říct víc, ale přeruší ho školní zvonění. „Záchrana přišla.“ Zasměje se. „Ať nepřijdeš pozdě na hodinu. Brzy si promluvíme, ano?“

Sleduje mě, když odcházím, na čele se mu zračí obavy. Přijde mi milé, jakou má starost. Chce mi pomoct. Neobtěžujte se, pane Wilkensi, měla bych mu říct. Šetřete energii na studenty, co nejsou ztracené případy. Studenty, kteří si to zaslouží.

Studenty, kteří nezabili své nejlepší kamarády.

Celý den se snažím být neviditelná. Snažím se ignorovat osočující pohledy a soucitné výrazy, oči plné lítosti. Vyhnout se tomu ale nejde. Když projdu kolem skupiny holek u fontány, rozhostí se kolem nich ticho. Při hodině angličtiny se ke mně nakloní Seema Patelová, holka, s níž jsem se nebavila od základky. Nabídne mi balíček kyselých bonbonů. „Říkala jsem si, že by ti mohly přijít vhod.“

A když stojím před obědem u skříňky, obklopí mě skupina lidí, jimž jsem se celý den chtěla vyhýbat: naše stará parta. Teda alespoň to, co z ní zbývá. Nia Wileyová, Beth Harrisová, Rachael Evansová, a u ramene se mi vyloupne dokonce i Scott Logan. Nejde si nevšimnout, že mezi nimi chybí Sawyer. To se ale nedá srovnat s mezerou, která je ze všech nejzjevnější, velkou jako kráter.

Všichni jsou vlastně kamarádi Hayley. Nia a Beth s ní chodily na atletiku, Beth a Rachael spolu chodí od prváku a Scott je jako ocásek, kterého se nezbavíte, ať se snažíte jakkoliv – napůl srandista, napůl arogantní puberťák. To Hayley mě mezi ně přivedla a bez ní se parta pohromadě neudrží. Ještě tak týden nebudu zvedat telefony a nechají mě být. Všem se uleví.

Teď mě ale Beth zezadu obejme.

„Ello, kdes byla? Měla jsem o tebe strach, jak ses neozývala! Volala jsem ti přes léto snad každej den!“

Nia se k nám nahne, aby ode mě Beth jemně odtáhla. „A jak už jsem ti říkala já, taky bych ti to nezvedla, kdybys mi volala každej den.“

Beth našpulí rty a opře se o Rachael. Nia vrtí hlavou a omluvně se na mě zadívá: „Chtěly jsme jen vědět, jak ti je, Ello. Teda kromě toho, co je nám asi jasný.“

„Jo, chybělas nám.“ Rachael se na mě trochu usměje, Beth souhlasně přikývne. Nia šťouchne loktem do Scotta, který stojí za nimi a mračí se do telefonu.

„Jo, Ello, souhlas, jsme tu všichni pro tebe.“ Scott zvedne hlavu od telefonu tak na půl sekundy.

Nia na něj zírá a pak se podívá na mě, oči jí zněžní. „Jak ti je, holka?“

Beth a Rachael vypadají nervózně. Scott nevnímá. Obojí mi připadá lepší než Niin soucitný a významný pohled.

„Bylo to náročný, ale jsem v pohodě. Přísahám.“ Ze všech sil se snažím při zavírání skříňky usmát. „Nemusíte se o mě bát. Vážím si toho, fakt jo. Ale jsem v pohodě.“

Beth a Rachael vypadají, že se jim ulevilo. Nia se zamračí.

„Ello, víš, že nám můžeš –“

„Slyšelas ji,“ skočí jí do řeči spolu se školním zvoněním Scott. „Je v pohodě. Nemá zablokovaný čakry, auru má nenarušenou, její Merkur je retrográdní nebo tak něco. Jdu pozdě na španělštinu.“

Nia se dívá na jeho vzdalující se postavu, ale přestane na mě tlačit. Pro jednou jsem ráda, že je Scott tak trochu kretén.

U bývalých kamarádů to nekončí. I všichni učitelé chtějí vědět, jak to zvládám.

Stejně jako pan Wilkens mě jemně chytají za loket a tiše se mě ptají, jak se mi daří. Co čekají, že jim řeknu? Co vůbec kdokoliv z nich čeká, že jim během těch tří minut mezi hodinami vysypu? Všechno, co jsem za čtyři měsíce bez Hayley nezvládla říct rodičům nebo zástupu psychologů? Odpovídám jim jedinou větou, kterou jim odpovědět můžu, jedinou, kterou chtějí slyšet: „V pohodě, jsem v pohodě.“

Čas se nějakým zázrakem hýbe kupředu a já se čím dál víc blížím ke konci dne. I tak si připadám jako ve člunu, do nějž z obou stran teče voda. Každá díra ve dřevě je vzpomínka – prázdné místo v lavici během třetí hodiny, stůl v jídelně, u kterého jsme tři roky sedávaly a který teď zabrali prváci. Oceán se bouří a já se snažím ucpat každou trhlinu, abych přívaly vody udržela pod kontrolou. Narážejí do mě vlny, až mě skoro převrátí, ale podaří se mi udržet na hladině.

Ve čtvrt na čtyři se školou rozezní zvonění.

Konečně.

Sprintuju ke vchodovým dveřím a v tu ránu mě zastaví něčí hlas.

„Slečno Grahamová! Hledala jsem vás.“ Paní Langleyová, co nás má na keramiku, na mě volá ze dveří učebny výtvarky. Pohled mi teskně sklouzne ke dvoukřídlovým dveřím s blikajícím nápisem Východ na konci chodby, ale pak jdu za ní.

„Dobrý den,“ pozdravím a upravím si tašku s knihami na rameni. Veškeré moje instinkty naučené jižanské zdvořilosti bojují se zoufalou touhou odejít.

„Chtěla jsem ti jen něco rychle dát.“ Zvedne prst a během chvilky se vrátí s malou krabicí v rukou. Na boku jsou ručně napsaná tři slova: ella a hayley. Uvnitř se nacházejí dva keramické hrníčky.

Malý člun, který se mi celý den dařilo držet nad hladinou, se okamžitě potopí.

„Říkala jsem si, že je třeba budeš chtít,“ zašeptá paní Langleyová. V hlase se jí odráží téměř stejný smutek, jaký teď cítím já. „V peci se vypalovaly až potom, co… No, nechávala jsem si je tady pro tebe.“

„Ehm,“ dostanu ze sebe a zadívám se do krabice.

To Hayley napadlo, že jedna pro druhou vyrobíme hrnek. Hrníčky na kafe, až spolu budeme bydlet na kolejích na Georgijské univerzitě. Hayley byla hrozně pyšná, když mi ukázala svůj návrh, hrnek s ozdobným Z vyraženým z boku. Z jako… Zubní protéza. Když jsem namítala, že nebudu pít z hrnku na zuby, zvedla v obraně ruku.

„Počkej, poslouchej. Tenhle hrnek budeš používat celej život. Připravuju nás na nejlepší fázi našeho přátelství: až budeme starý a senilní. Jen si to vem, to bude děsná prča.“ V zelených očích se jí zaleskla rošťácká myšlenka. „Pokaždý když se uvidíme, znovu se staneme nejlepšíma kamarádkama.“ Pokrčila rameny. „A ty budeš mít kam dávat zuby.“

Oba hrnky se dokonale povedly.

Skoro si neuvědomuju, že se s paní Langleyovou loučím. Otupěle klopýtám ze školy, nedokážu odtrhnout pohled od hrnků, jež o sebe v krabici cinkají. Nechci na ně koukat. Fakt ne. Mám chuť je vyhodit do nějaké rokle, ale vím, že by to bylo jako vytrhnout ze sebe orgán a začít na něj šlapat. Z nějakého důvodu ty hrnky potřebuju, abych mohla jít dál.

Přejedu prsty přes ten, který vyrobila Hayley. Na spodku je rýha, co zapomněla uhladit. Podívám se na klikaté čárky vzoru zblízka.

Otisk prstu.

Jen matně si uvědomuju svět kolem sebe. Možná vnímám trávu, nebe. Zvýšené hlasy opodál.

Teď se ale dokážu soustředit jen na to, jak se prstem dotýkám oné malé rýhy.

Všechno se seběhne tak rychle.

V jednu chvíli jsou přede mnou světla, autobus, který se řítí přímo proti mně. Ozvou se výkřiky, klakson řve jako obří drak. Srdce mám až v krku, má poslední myšlenka je: Musíš ochránit ty hrnky. A pak už letím dozadu.

Neumřu.

Zády narazím do něčeho pevného. Můj mozek zcela směšně napadne, že je to zeď, ale pak mi dojde, že je teplá a tluče jí srdce. Někdo mě strhnul. Někdo mě zachránil.

Zakloním hlavu a zjistím, že se dívám do širokých, zpanikařených očí Sawyera Hawkinse.

„Sawyere!“ Zalapám po dechu a vypotácím se mu z náruče, abychom proti sobě stáli čelem. Knihy se mi z tašky vysypaly na školní trávník, ale pořád k sobě tisknu krabici s hrníčky, které jako zázrakem zůstaly bez újmy.

„Ello!“ Sawyer ztěžka oddychuje, tvář má ochablou šokem, jednu ruku si drží na hrudi, druhou se tahá za kořínky hustých vlasů. Několikrát se nadechne a zavře oči. Když je znovu otevře, planou hněvem.

„Ello,“ zabručí. „Na cos sakra myslela? Mohlas umřít. Jako doslova umřít. Kdybych tu nebyl, kdybych tě nesledoval…? Ježiši Kriste.“

„A proč jsi to dělal?“ Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že jsem to řekla nahlas.

„Co?“ Zmateně se zarazí.

„Proč jsi mě sledoval? Vlastně,“ polknu, „proč jsi mě vůbec zachraňoval?“ S hrůzou si uvědomuju, že mi vytrysknou slzy. Už nemůžu předstírat, že jsem v pohodě.

Sawyerův obličej zbledne. Vztek z jeho výrazu zmizí, a pokud je to vůbec možné, zdá se, že ho má slova zasáhla víc než to, že mě málem přejel autobus. Olízne si rty, ústa se mu otevřou, ale nic z nich nevychází.

Chci slyšet jeho odpověď. V břiše mi zahnízdí mikroskopický démant naděje a žadoní, abych zůstala, abych si vyslechla, co chce říct.

Ale nezůstanu. Nejde to.

Odpověď znám. Hezká slova z jeho úst by ve skutečnosti byla jen politováním nebo soucitem, které si nezasloužím. Otočím se a odcházím.

Nevolá na mě. Ten kousíček naděje chce, abych se za ním ohlédla přes rameno. Ale neudělám to.

Přísahám sama sobě, že se Sawyerem víckrát nepromluvím.

kapitola 2

ella

Po cestě domů se čelem opřu o špinavé okno autobusu, v hlavě si znovu přehrávám okamžik, kdy jsem věřila, že zemřu. Blížící se světla, pach spálených gum a benzínu. Nebyl čas vykřiknout ani pomyslet na cokoliv jiného než na hrníčky, které mi teď cinkají v krabici na klíně.

Hayley, tys měla čas přemýšlet?

Jak ji znám, nejspíš by si prokřupla prsty a řekla by: Tak ukaž, co dokážeš.

Pořád nechápu, jak může být pryč, když já jsem stále tady.

A zdá se, že ani Sawyer to nechápe.

Co by řekl, kdybych si počkala na odpověď? Přiznal by, jak se cítí doopravdy?

Já ho znám. Sawyer není žádná zrůda. Jasně že by pronesl: No ano, Ello, jsem docela rád, že se z tebe před mýma očima nestala lidská paštika rozmázlá na chodníku. I když hluboko uvnitř si myslí, že jsem měla umřít já.

Pravda je, že jsem od toho neměla daleko. To jsem se alespoň dozvěděla v nemocnici, když jsem se probrala s rozlámanými žebry, otřesem mozku a nepamatovala si nic z posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Reakce na šok,“ vysvětlil mi lékař. „Je to normální.“ Jako kdyby na tomhle snad bylo něco normálního. Prý by se vzpomínky mohly znovu vynořit, ale zatím… prázdno. A podle toho, co mi vyprávěli policisté, nevím, jestli chci, aby se mi vrátily.

Stalo se to vloni na jaře po party u Scotta doma, pár týdnů před koncem třeťáku. Podle svědků jsem pila pivo a pak jsem opilou a rozrušenou Hayley odvlekla do auta a sedla si za volant. Po cestě domů jsem auto nabourala do svodidel těsně před mostem nad řekou Silver. Našli mě na sedadle řidiče, na náspu na šikmém svahu nad rozbouřenou vodou.

Hayley ale nenašli vůbec.

Zůstala jen díra v předním skle, kterou vyletěla z auta, a na ní její krev. Nepřipoutala se. Řekli mi, že pokud ji nezabil náraz, určitě zemřela v řece. Je nechvalně proslulá silným proudem, rozeklanými kameny a rychlými jezy. V Cedarbrooku neexistuje jediná duše, která by nevěděla, jak zrádné místní vody jsou.

Vlastně tak moc zrádné, že se tělo nenašlo. Jasně že se snažili, ale kvůli silnému proudu nemohli přijít na to, kde zůstalo. Do vody se nechtělo dokonce ani nejlepším potápěčům. Po týdnu neúspěšného hledání akci odvolali poté, co život jednoho ze záchranářů visel na vlásku.

Hayley byla pryč a mohla jsem za to já. To já si dala pivo. To já sedla za volant. Já ji zabila.

Autobus s naříkáním zastaví, konečně jsme u nás.

Když vcházím na příjezdovou cestu, zlaté paprsky odpoledního slunce vrhají na trávník dlouhé stíny. I s ubývajícím světlem je vlhkost dusivá.

Při příchodu domů neslyším nic než ticho. Před rokem by na mě máma naletěla rovnou ve vchodu. Projdeme tvůj letošní sylabus, máš už rozvrh plavání, přišel paní Prescottové můj e-mail? Má mladší ségra Jess by soucitně protočila panenky a nedlouho potom by se táta vrátil z práce, zachránil mě rychlým vtípkem, po kterém by ho mamka plácla přes ruku a nechtíc se rozesmála.

V polovině případů byla Hayley se mnou. To pak máma jančila jako kvočna nad dalším kuřátkem, i když pocházelo z úplně jiného chovu. Hayley to zbožňovala. I ve chvílích, kdy ji máma hubovala, že dostala trojky.

U nohou mi něco mňoukne. O lýtko se mi začne otírat malá šedivá kočka. Zamrká na mě zelenýma očkama a znovu zamňouká.

„Kde máš obojek, Midno? Zase tu chodíš nahatá.“ Krabici s hrnky si opřu o bok a ohnu se, abych ji chytla do druhé ruky. Jdu ji vzít do svého pokoje, zabořím se jí obličejem do srsti a ona zapřede. Ramenem otevřu dveře. Hrnky v krabici zacinkají, když mi Midna vyskočí z náručí na stůl, kde se stočí do klubíčka. Se sevřeným srdcem položím krabici na zem a zasunu ji pod postel.

Všimnu si, jak se mi Midna tlapkami hrabe na stole. Sáhnu po Tajemství sabatu, druhé knize ze série Světy divů, která má spoustu zohýbaných rohů. Je to má nejoblíbenější sága.

„Tos ještě nečetla, ne?“ Jess se opírá o futra. Zelené stíny a tmavá rtěnka jí zvýrazňují rysy. Za líčením zaručeně stojí její nejlepší kamarádka Kelly. Už ve čtrnácti je hotová beauty guru. Při představě, jak Kelly se smíchem líčí ségřina oční víčka, v sobě potlačím bodnutí závisti.

Odkašlu si.

„Ani jsem nevěděla, že vyšla,“ zašeptám. Vzhledem ke všem událostem jsem na ni zapomněla. Před rokem jsem si to vyznačila v kalendáři a dychtivě čekala. Ani si nevzpomenu, kdy naposledy jsem přemítala, že si přečtu knížku.

„Nebudu ti říkat spoilery, ale je to fakt dobrý.“ Jess pokrčí ramenem. „Říkala jsem si, že by tě to mohlo přivést na jiný myšlenky.“

„Díky,“ odpovím, upřímně dojatá. Dokážu ze sebe teď vysoukat jen tohle jediné slovo, ale doufám, že ví, že to myslím vážně.

Jess přikývne. „A taky…“ Zvedne ruku a na prstě se jí s cinkáním zvonečku houpe obnošený fialový obojek. „Byl v mámině květináči od monstery. Listy jsou zase celé rozmačkané. Ta nebude mít radost.“

„Holky?“ Nejprve slyším, jak se otevírá a zavírá zadní vchod, a pak ke mně dolehne mámin hlas. S Jess nasadíme Midně obojek. Kočka se snaží vykroutit. Než se mamka objeví u mě ve dveřích, Midna už si to dávno odštrádovala pryč (nejspíš si jde zase schrupnout v mamčiných kytkách). Mamka zrovna zahradničila. Čelo se jí leskne potem a voní jako slunce. Ale broskvovou blůzku má stále nedotčenou, i prsty má čisté.

Má dokonalá matka. Jak tu stojí, vnímám mnohem silněji rozdíl mezi tím, kdo jsem dnes a kdo jsem byla kdysi – její dokonalá dcera.

Podle toho, jak tmavýma očima neuhýbá mému pohledu, mám pocit, že to cítí taky. Tolik smutku? Tolik zklamání? Jo, dostávám, co si zasloužím.

Po chvilce nepříjemného ticha si Jess odkašle.

To mámu zdánlivě probere. „Můžete mi obě přijít dolů pomoct s večeří? Táta je za chvilku doma.“

V kuchyni vytáhne brambory ze spíže a podá je Jess. Já jdu mezitím umýt nádobí.

„Tak,“ začne máma a dívá se na mě. „Jak to dnes šlo?“

Téhle otázky jsem se bála. Nevím, jak odpovědět. Naštěstí nemusím.

„Dobrý,“ skočí do toho Jess. „Všichni nám hrozili, že druhák je mnohem těžší, ale podle mě se nás snažej vyděsit. A s Kelly máme dva stejný předměty. Vlastně…“

V duchu za Jess, která u krájení brambor nepřestává štěbetat, poděkuju. Vezmu houbičku a začnu drhnout. Ale Jess skončí moc brzy a mámin zrak se upře na mě. Dveře se otevřou a zase mě někdo zachrání.

„Čau, jsem doma,“ volá táta.

Nakráčí do kuchyně, náruč dokořán, tmavý plnovous se mu roztáhne v úsměvu. „Tady mám svý krásný ženský!“ Obejme Jess, dá mámě pusu na čelo, a když se otočí ke mně, oříškově hnědý pohled mu zjihne. „Jak ti je, holka?“

„Ehm,“ vyleze ze mě, kousnu se do rtu, protože mě jeho něžný tón téměř dohání k slzám.

„Mluvila jsi dnes s trenérkou Carterovou?“ Máma za mnou přijde ke dřezu, aby propláchla síto s rýží k večeři.

Zavřu oči. Trenérka Carterová vede náš plavecký oddíl. Doufala jsem, že se téhle konverzaci stihnu vyhýbat ještě další týden. Pohrávám si s myšlenkou zalhat, ale upřímně? Na to nemám energii.

„Ne.“

Jess přestane krájet, táta se vedle mě rozpačitě posune.

„Je nemocná?“ Máma se rukama prohrabává rýží, ze síta odtéká voda bílá jako mléko.

„Mami,“ vyhýbám se při odpovědi jejímu pohledu, „nechci s ní mluvit, protože už nebudu chodit na plavání.“

Ruce se jí zastaví. Ramena se napnou. Celá ztuhlá nese těžký hrnec do rýžovaru. Všechny tři páry očí ji sledují. Všichni tři čekáme ráznou reakci.

Ale k mému překvapení řekne jen: „Ale vždyť máš plavání moc ráda.“ Zády stojí pořád k nám, tón hlasu má nezvykle rozvážný. „Odmalička. Vloni jsi prolomila školní rekord.“ Když se ke mně otočí, překvapí mě, jak bolestivý a vystrašený výraz má. „Co tvá budoucnost, Ello? Trenérka Carterová minulý rok říkala, že jí kvůli tobě píšou lovci talentů z těch nejlepších škol. Zapřemýšlej nad tím, Ello. Přemýšlej nad tím, jak…“

Táta jí položí ruku na rameno. „Má za sebou teprve první den školy, Michelle,“ zašeptá.

V máminých tmavých očích na chvilku zableskne něco známého, ostrého jako břitva. Cítíme to všichni, Jess s tátou ztuhnou. Ale během chvilky je to pryč. Máma jen vyčerpaně kývne a pak se v tichosti otočí k rýžovaru.

Jess zase začne krájet brambory, rty tiskne k sobě. Táta mi dá pusu na hlavu. „Hned jsem zpátky. Musím si na sebe vzít něco pohodlnějšího.“ Bláznivě se ušklíbne, když si povoluje kravatu, aby nás rozveselil. Funguje to jen trošku. Smutně se na mě usměje a odchází nahoru.

Nevěřícně mrkám na mámina záda.

Pochází z rodiny silných, nebojácných, bojovných žen. Často vyprávěla, jak během druhé světové války na Filipínách její lola (tagalský výraz pro babičku, tedy babička mé mamky) odtáhla mou lolu a její sourozence na třtinové pole, aby je schovala před nepřátelskými vojsky. Moje lola má dodnes střepinu kulky v levé noze.

Jsem ráda, že máma nikdy nemusela testovat své partyzánské schopnosti, ale je to nepochybně ženská, která by dokázala vojáka dohnat k slzám. Je to žena, která se nebála opustit svou rodinu a přátele, aby si od nuly vybudovala život v úplně cizí zemi.

Žena, která se teď hroutí v kuchyni, ramena má svěšená a polyká slova.

A tohle jsem jí udělala já. Udělala jsem to nám všem. Na okamžik bych dala cokoliv za to, abych si vyslechla klasickou přednášku se strohou kadencí. Abych slyšela, jak zvýší hlas, tak jako kdysi, když jsem dostala z dějepisu jedna mínus. Znamenalo by to totiž, že i přes všechno, co jsem provedla, jsem nezničila naši rodinu.

Že jsem nezničila naši nezničitelnou matku.

Jess beze slov dokrájí a odejde se nahoru převléct. Já dál myju nádobí, ticho mezi mnou a mámou se prohlubuje, dokud ho neprolomí: „Volala mi dnes Hayleyina maminka.“

Upustím talíř do dřezu, kde se s ohlušující ránou roztříští. Máma se nad rozbitým talířem zamračí, ale nic neříká. Nekárá mě, abych byla opatrná.

„Co chtěla?“ Roztřesenými prsty sbírám kousky keramiky ze dřezu, srdce mi tluče až v krku.

„Máš tam v pátek po škole zajít. Potřebuje pomoc.“ Máma si povzdychne. „Zněla příšerně.“

Náhle a silně mě zachvátí nevolnost. „Mami, co by mohla vůbec… Jak jí můžu pomoct?“

„Chce, abys prošla Hayleyiny věci.“ Nedojde mi, že zatínám pěsti, dokud neucítím ostrou bolest. Když se podívám na střepy v rukou, zjistím, že mi z dlaní teče krev.

„Mami,“ zaskřehotám. „Prosím, nechtěj to po mně. Prosím.“

Vrátím se do plaveckého oddílu, chci slíbit. Půjdu na vysokou, kamkoliv si řekneš, ale prosím, neposílej mě do doupěte vzpomínek mé mrtvé nejlepší kamarádky.

Máma se na mě od plotny otočí. Překvapuje mě, že jí v očích vidím náznak lítosti. „Ello, řekla mi, že do jejího pokoje ani nedokáže vkročit.“ Semkne rty. „Je teď v tom domě úplně sama. Nikoho jiného nemá. A nikdo jiný Hayley neznal tak jako ty. Ty budeš vědět, co by si bývala přála, aby se stalo s jejími věcmi.“

Nemůžu dýchat. Chce se mi křičet: Jak mám sakra asi vědět, co by Hayley chtěla? Nikdo v sedmnácti nemluví o tom, co dělat, pokud umře.

„Já to nezvládnu,“ namítám.

Máma se na mě smutně podívá. „Já vím, že nechceš, Ello. Je mi to líto. Ale nemáš jinou možnost.“ Otevře víko od rýžovaru a z vůně dušené rýže, která je mi normálně příjemná, se mi zvedne žaludek.

„V pátek večer. Jdi tam rovnou po škole. Bude tě čekat.“

kapitola 3

ella

„Tak kdo? Ví to někdo? No tak.“ Když je pan Moss vytočený, většinou si prostředníčkem posouvá brýle ke kořeni nosu. Teď to během minuty udělal třikrát. „Tady asi na chudáka učitele latiny nikdo nepomyslel celé léto.“

Evidentně nás podceňuje.

„Ale vážně si nikdo z vás nevybaví rozdíl mezi nominativem a genitivem? Nikdo?“

Já jo. Já odpověď znám. Stará Ella by dala ostatním spolužákům šanci odpovědět, ale počkala by jen pár sekund. Pak by řekla, jak je to správně, a vyžívala se ve chválách pana učitele.

Jenže teď se modlím, aby si mě pan Moss nevšiml. Schovávám se v poslední lavici v zadní řadě, strategicky se skrývám za hřívou rudých kudrn Thomase Jonese.

Pan Moss si povzdychne, brýle si znovu vysune nahoru a otočí se k mazací tabuli. Napíše správnou odpověď. Třídou zní pouze nespokojený skřípot fixy.

Každý sval těla mi s úlevou povolí, z plic vypustím vzduch. Prohlédnu si místnost. Na mě nikdo nekouká. Buď zapisují do sešitů, prochází si učebnici Ecce Romani, nebo jsou nenápadně pod lavicí na mobilu.

Na latinu se mnou chodí Rachael. Mávla na mě, abych si sedla vedle ní, ale neušlo mi, jak se jí úlevně uvolnila ramena, když jsem ji slušně odmítla. Ne že bych jí to měla za zlé. Jak má vědět, jak se mnou mluvit, když to neví ani moje vlastní rodina? A vlastně ani já?

Sklouznu na židli ještě hlouběji. Říkám si: Už jen deset minut. Začnu počítat, zběsile píšu čísla na prázdnou stranu sešitu. Když vidím to číslo, hrkne ve mně. Letos mi zbývá ještě přes sedmdesát tři tisíc minut školy. Musím nějak vymyslet, jak zůstat příštích sedmdesát tři tisíc minut neviditelná a otupělá.

V rozhlasu zachrčí, až všichni nadskočíme.

„Pane Mossi, pošlete, prosím, Ellu Grahamovou do kanceláře vedení školy.“ Intonace hlášení zní znuděně.

Pan Moss zamrká mým směrem, jako kdyby zapomněl, že tam vlastně jsem. Židle zavržou a všechny oči se upřou na mě. Rachael mi věnuje soucitný pohled.

Tak tolik k té neviditelnosti.

Nemám nejmenší ponětí, proč by mě vedení mělo chtít vidět. Existuje jediný důvod – to, co se stalo Hayley. Říkala jsem si, jestli přijdou nějaké následky, jestli budu nějak potrestaná za to, že jsem pila alkohol. Vloni mi pan ředitel Cantrell gratuloval k novému státnímu rekordu v plavání. Teď mě vyhodí ze školy.

Když pan Moss otevře dveře třídy, musím se kousnout do rtu, abych se nerozbrečela. Nechám si vlasy spadnout do tváře, shrbím ramena a přeju si, abych se odsud mohla teleportovat, jen aby nikdo neviděl, jak jdu. Všichni na mě zírají. Jejich pohledy jsou jako blesky foťáků paparazzi.

Během dlouhé cesty po prázdných chodbách mi dojde, že mi to nevadí. Zkoušku všeobecného vzdělání budu mít tak či onak. Půjdu na vysokou někam, kde mě nikdo nezná. Budu se představovat prostředním jménem.

Ramenem otevřu dveře kanceláře. Představuju si, že si začnu říkat Anna.

„Volal mě pan ředitel?“ zeptám se sekretářky Bertramové.

„Ello?“ Otočím se a vidím pana Wilkense, který na mě číhá za rohem. „Pojď za mnou.“

Zaváhám. Jsem zmatená. „Myslela jsem, že mě volá pan ředitel, že mě chce…“ Kousnu se do rtu, najednou mi je trapně. „Že mě chce vyloučit ze školy…“

„Ello, promiň, že jsem tě vyděsil,“ odpoví pan Wilkens a promne si přitom zezadu krk. „Volal jsem tě já, ne pan ředitel Cantrell. Pojď do mé kanceláře. Tam ti všechno vysvětlím.“

„Aha,“ vysoukám ze sebe. Následuju ho po chodbě a připadám si přitom hrozně hloupě.

U pana Wilkense to nevypadá tak úplně jako v kanclu, spíš jako v konferenční místnosti. Zdi lemují poličky s knihami a kolem středu místnosti tvoří nedokonalý kruh různá křesla a gauč.

A na každém z míst sedí ostatní studenti.

No, ne na každém. Na gauči je místo, nejspíš pro mě.

A je hned vedle Sawyera Hawkinse.

Samozřejmě.

Když vejdu dovnitř, nepodívá se na mě. Ani si nevšimne, že přišel někdo nový. Zkřížené ruce si tiskne k hrudi, noha mu podrážděně poskakuje. Žaludek i hrdlo se mi stáhnou.

„Omlouvám se všem,“ začne školní psycholog Wilkens a pokyne mi, abych se posadila. „Teď když je tu i Ella, můžeme začít.“

Jakmile zazní mé jméno, Sawyerovi vystřelí hlava nahoru. Připloužím se ke gauči, vtěsnám se do mezery mezi ním a Mary Collinsovou a zoufale se snažím, abych na něj nebyla namáčklá.

„Tak jo,“ pokračuje Wilkens opatrně. Opírá se o stůl, jednu dlouhou nohu má přehozenou přes druhou. „Děkuju všem, že jste přišli. Určitě všichni přemítáte, jaký je důvod tohoto setkání.“ Hlas mu zjihne. „Hayley Millerová.“

Mé tělo na její jméno zareaguje. Křečovitě se mě drží pocit viny a smutku. Přemýšlím, jestli si stejné zachvění Sawyerova těla vedle sebe jen představuju.

„Je to velká ztráta. Zármutek přichází ve vlnách. Jsem si jistý, že takhle na začátku školního roku cítíte, že tu chybí,“ vysvětluje pan Wilkens. „Ředitelství mě požádalo, abych se všemi čtvrťáky udělal skupinové sezení a vytvořil pro vás prostor, ve kterém budete vyslyšeni a budete tu moct zahojit svoje rány. Je tu někdo, kdo chce mluvit jako první a říct, co vás napadá? Co ty, Scotte?“

Tolik jsem se soustředila na Sawyera, že jsem si Scotta ani nevšimla. Světle hnědé vlasy má naschvál rozcuchané jako vždycky, oblečený je ležérně, i když vím, jak drahé jsou jeho bílé kožené boty a hodinky – obzvlášť proto, že se sám postaral, abychom to všichni moc dobře věděli. Scott nebyl z bohaté rodiny, dokud se jeho máma znovu neprovdala za chlapa, co vlastní úspěšnou marketingovou společnost v Atlantě. Snaží se, abychom nezapomněli ani to. Hayley nad tím vždycky protáčela panenky: „Je jak otravnej hmyz, kterej snášíš, protože je s ním sranda. Chová se jako blbeček, ale hluboko uvnitř má dobrý srdce. Aspoň myslím.“

Teď si s pro něj charakteristickým úsměvem dychtivě mne ruce. „No ty bláho, pane Wéčko, teď se konečně můžu začít uzdravovat. Tak jo…“ S falešnou upřímností v hlase začne odpočítávat na prstech. „Nemůžu uvěřit, že je Hayley pryč, byla ohromný živel. Ježiš, je to strašně nefér, jsem vzteky bez sebe, že umřela. Možná že kdyby máma s otčímem nebyli furt mimo město, neuspořádal bych tak skvělou pártošku a ona by byla stále mezi náma. Ty jo, ani nedokážu uvěřit, jak strašně moc jsem z toho nešťastnej…“

„Scotte,“ skočí mu do řeči pan Wilkens s káravým tónem.

„Počkat, už jsem skoro skončil, chybí jen jedno stadium. I když mi bude Hayley chybět, vím, že život znova začnu mít rád.“ Scottova pohledná tvář se zkroutí v posměšný úšklebek. „Bum. Hotovson. Pět stadií zármutku v rekordním čase.“

Pan Wilkens si Scotta prohlíží s rukou na bradě. „Když jsou naše pocity obzvlášť bolestivé, humor může být někdy způsob, jak k sobě tu bolest nepouštět. Způsob, jak to necítit. A to je pochopitelné, Scotte.“

Scottovi na chvilku vzplanou oči, ale než stihne cokoliv říct, vpadne do toho Jackie Nevinsová.

„Pane Wilkensi,“ vzlyká. „Je to strašný! Nemůžu na ni přestat myslet.“

Protočím panenky. Jackie a Hayley spolu chodily tak tři minuty na atletiku a dohromady dvakrát mezi sebou prohodily pár slov.

„Děkuju za tvou odvahu, Jackie. Vím, že to není snadné. Ale poděl se prosím o cokoliv, co chceš sdílet.“ Pan Wilkens semkne ruce a věnuje Jackie maximální pozornost. Podle toho, jak na něj mrká, si uvědomím, že o to jí nejspíš přesně šlo.

Uznávám, že Wilkens je na učitele docela přitažlivý. Vyrostl v Cedarbrooku, a když tu studoval on, byl králem plesu, nejlepším studentem ročníku a hvězdným nadhazovačem baseballového týmu. Kdyby nebyl tak skromný, byl by nesnesitelný. Ale všichni víme, že chodí s nádhernou učitelkou výtvarky z konkurenční střední. Samozřejmě že tenhle chlap není k mání.

Je mi líto, Jackie.

Cítím jemný tlak na noze a s překvapením mi dojde, že do mě šťouchá Sawyer. Hlavou nenápadně kývne k Jackie, která teď nepokrytě pláče. Nějakým způsobem přesně vím, co se mi snaží říct. Co je tahle sakra zač?

Kousnu se do tváře, vytáhnu tužku a kousek papíru a co nejčitelněji a nejtišeji napíšu:

Chodila s H na atletiku – vykopli ji z týmu po půlce pololetí.

Sawyer pohledem sleduje mé prsty. Když dočte, začne mu cukat koutek úst. Zvedne obočí – to s jizvou – a s pohledem do klína zavrtí hlavou. Lehce se usmívá. Náš soukromý vtípeček mě uvnitř zahřeje.

Když Jackie dokončí své nářky, přidají se další studenti. Je tu Andrew, který během prváku pozval Hayley na rande, což šetrně a zároveň důrazně odmítla. I když podle jeho vyprávění pro něj bude navždy ta jediná, nedosažitelná.

„Kéž by nám jen osud dopřál víc času,“ povzdychne si Andrew.

Scott si znechuceně odfrkne, složí ruce na hrudi. Snažím se zachytit Sawyerův pohled, protože co má tohle být, ale on vypadá, jako kdyby zapomněl, že je s ním v místnosti ještě někdo. Zase se mračí na boty, veškerá lehkost, která v něm byla před pár minutami, se vytratila. A jsme zpátky v reálu. Hayley tu není.

V tuhle chvíli si už akorát tak přeju, ať to skončí.

Když zazvoní, uleví se mi tak moc, až zavřu oči. Všichni se na křeslech narovnají a protáhnou.

„Počkejte,“ zarazí nás Wilkens. „Ne každý dostal příležitost se vyjádřit.“ Věnuje mi povzbudivý úsměv. „Ello, nedokážu si ani představit, jak těžké to pro tebe muselo být. Jak se držíš?“

Ach můj bože, tohle ne.

Srdce se mi roztluče tak rychle, že mám pocit, že mi vyskočí až do krku. Sawyer vedle mě ztuhne a Scott na mě kouká se zájmem. Všichni ostatní se váhavě zavrtí a vrátí se zpět na místa.

V puse mám sucho. Přitisknu si knihy víc k tělu. „Toho si vážím. Vážně, fakt, vážím si toho.“ Aniž bych chtěla, hlas mám tišší, plný paniky. „Já jen nevím, co bych vůbec mohla říct – nebo jak mám vlastně vyjádřit…“

„Nevadí,“ odpoví mile Wilkens. „Neexistuje špatný způsob, jak mluvit o…“

„Víte, tohle je přesně ten problém s váma cvokařema,“ skočí do toho Sawyer, což mě zarazí. „Vaše rady jsou tak líbezná hudba pro vaše vlastní uši, že nikdy pořádně neposloucháte. Což – a opravte mě, pokud se pletu – je vaše jediná práce.“ Rukou si přejede čelist. Předstírá politování a vrtí hlavou. „Představte si, že si uděláte magistra v sezení a držení huby, a i tak v tom stojíte za starou belu.“ Sawyerův výraz je ledový. Vražedný. „Řekla snad, že o tom mluvit nechce.“

Zírám na Sawyera s otevřenou pusou. Od stěn se odráží ozvěna sborového zalapání po dechu. I Scott je napůl v šoku a napůl ohromen. Ani za milion let bych si nedokázala představit, že na zaměstnance školy mluvím takhle.

Wilkens se narovná a zkříží ruce. „Tak jo, všichni klid.“ Zamyšleně si Sawyera prohlídne. „Víte vy co? Má pravdu.“

Ticho je ohlušující. V Sawyerových tmavě hnědých očích se zablýskne, vzdorovitě drží bradu nahoře.

Wilkens se rozhlédne po místnosti. „Sawyer má pravdu. Neposlouchal jsem.“ Otočí se na mě. „Ello, neměl jsem na tebe tlačit, než budeš připravená. Omlouvám se.“ Wilkens se na Sawyera vážně zadívá. „Normálně bych takové vyjadřování netoleroval, pane Hawkinsi. Ale vztek je, vzhledem k okolnostem, naprosto normální emoce.“ Mírně nakloní hlavu. „A často je namířený špatným směrem.“

Scott se tiše zasměje. Sawyerův tón je jemný a kyselý. „Ty bláho,“ odpoví. Je to nějakým způsobem ještě děsivější, než když řval. „To jste tomu teda přišel na kloub.“

Cítím, jak se mu třesou zaťaté pěsti, každý sval v těle mu ztuhne. Pak vystřelí z gauče – náhlým pohybem mi převrhne učebnice v klíně –, vyrazí z místnosti a práskne za sebou dveřmi. Wilkensův diplom sletí na podlahu.

Všichni hromadně vydechnou. I pan Wilkens mi připadá otřesený, jeho pohyby jsou trhané a nejisté. Ruce se mi třesou a hlava se ne a ne zastavit.

Co to sakra bylo?

kapitola 4

sawyer

Venku se zády opřu o budovu školy a hlavou o zeď. Vlasy se mi zachycují o hrubou cihlovou stěnu. Je to jemná, příjemná bolest. Zavřu oči.

Neměl jsem se takhle nechat vyvést z míry.

Ale… koho by to nevykolejilo? Když vás zavřou v takové cirkusárně, jako je skupinová terapie? Kde musíte poslouchat Scottovy kecy? Sledovat, jak Wilkens tlačí na Ellu a nutí ji mluvit?

Kdo by tam jen tak seděl a sledoval, jak jí hnědé oči jihnou a začíná se v nich odrážet strach? Jak se hroutí jako domeček z karet? Kdybyste Ellu znali jako já (a jako nejlepší kamarádku Hayley jsem ji znal sakra dobře), věděli byste, že ta holka si nevěří, i když má ruku plnou es.

Proto jsem vyletěl. Hayley mi říkávala: „Když vidím Ellu, mám nutkání nad ní stát a vrčet na celý svět jako lvice.“ Tehdy jsem ji provokoval otázkou: „Tak je to tvoje nejlepší kámoška, nebo tvoje mládě?“

Ale teď… po tom, co jsem ji těsně zachránil před srážkou s autobusem a co jsem zahlédl, jak se jí při psaní vzkazu pro mě třese ret, co jsem sledoval, jak si zastrčila prameny vlasů za uši, když na ni Wilkens dál tlačil… co jsem si uvědomil, že teď už jsem tu jen já – že jen já nad ní můžu stát a vrčet na celý svět?

Tak jsem se samozřejmě postavil a zařval.

Ale stejně. Špatný tah, Sawyere.

Otřu si obličej. Už tak to sotva zvládám. Poslední, co potřebuju, je nechat se vyloučit nebo na sebe upozorňovat před ředitelem či kýmkoliv jiným. Mám štěstí, že mě Wilkens nenaprášil vedení školy.

Mám ale popravdě taky štěstí, že můj výbuch nebyl ještě horší, vzhledem k jedu, co se mi poslední čtyři měsíce hromadí v útrobách a leze mi až do krku a vážně hrozí, že ze mě vytryskne. Nepamatuju se, kdy jsem naposledy prospal celou noc. Nebo kdy jsem se naposledy probudil bez pachuti popela v ústech a bez pocitu, že se mi v žaludku hromadí roztavené šutry.

Nevědomky si palcem přejedu po jizvě na levé dlani. Je jako tenká růžová říčka, opuchlá, pořád ještě citlivá. Na většinu ze svých jizev zapomínám, tahle se ale nedá ignorovat. Vážně, zkuste nevnímat vlastní ruce. To se nedá.

Jsem teď trochu klidnější, vyrovnanější. Než si jí všimnu.

Ella míří přímo ke mně, oči zabořené do země, hryže si spodní ret a k hrudi pevně tiskne knížky. Poprvé mám příležitost si ji prohlídnout. Pořádně. Nedokážu si představit, jak náročné to pro ni muselo být. Jen to pomyšlení mě zavalí pocitem viny. Tak moc jsem se soustředil na vlastní utrpení, až jsem zapomněl, že nejsem jediný, pro koho je tenhle školní rok peklo. Pod očima má tmavé kruhy. Asi nejsem sám, kdo nezamhouří oka.

Jen co mě zpozoruje, ztuhne.

Zase jsem ji vyděsil já. Všechno se ve mně kvůli tomu sevře, jako kdybych omylem šlápl na ocas štěněti.

Nemůžu si pomoct. Vyprsknu smíchy.

A teď můžu?