ISBN 978-80-88262-40-4

Předmluva editorky

Ostny v rozkoši

Novelu Membrány napsal Chi Ta-wei (čti Ťi Ta-wej) během jednoho měsíce v roce 1995. V té době studoval, a tak se potácel mezi psaním a učením. Úlevu si dopřával při sledování filmů Pedra Almodóvara a Atoma Egoyana, při čtení hororových komiksů Džundžiho Itóa a při poslechu hudby Nina Roty, Vangelise a Ute Lemper – a autorovi hororových komiksů Džundžimu Itóovi pak v novele vzdal hold postavou Tomie Itó. Volbou žánru sci-fi se pouštěl na tenký led. V době, kdy se na Tchaj-wanu cenila hlavně autenticita nature writing, nepatřilo sci-fi k preferovaným žánrům. Chi Ta-wei v něm však viděl vhodné médium k rozvinutí úvah nad problematikou genderu. Úmyslně proto zvolil ženy za hlavní postavy příběhu.

V témže roce Membrány získaly Literární cenu deníku United Daily a od 15. října 1995 do 1. ledna 1996 vycházely na pokračování v jeho literární příloze. V roce ١٩٩٦ vyšly knižně.

Když při udílení ceny podpořil novelu tchajwanský režisér, scenárista a spisovatel Wu Nien-jen, napsal o ní: „Autor využívá žánr sci-fi, aby vám uprostřed příjemného čtenářského pocitu bezcitně zabodnul dýku do hrudi…“ Tato jeho slova dokonale vystihují pocit, který při čtení nabudete. Je to ona červená pilulka, kterou vám autor nenápadně vnutí a vy ji lehce spolknete. To, co nakonec z chráněného útočiště ve světě krásy, mládí a potěšení zůstane, je iluzorní kopie, stejně jako jste jí i vy, nevědomý komplic podílející se na zkáze světa.

Krátce před novelou Membrány Chi Ta-wei vydal knihu Svět smyslů (1995) – a Membrány na ni navazují. Obě knihy spojuje tematika queer literatury a tímto směrem, i když již mimo žánr sci-fi, se ubírají i jeho další díla Queer karneval (1997), Dobrou noc, Babylone: Sexualita, disent a politika internetové generace (1998) a Fetišismus (1998). V roce 2017 pak Chi Ta-wei publikoval odbornou publikaci Historie queer literatury: Objevení Tchaj-wanu.

Chi Ta-wei ve svých prózách spojuje téma genderu a sexuality s politikou. Posouvá tradiční rozdělení genderových kategorií k fluidní podobě sexuality, která nemůže být definována jen jako homo či hetero. Od žánru sci-fi a jejího subžánru kyberpunku se v pozdějších dílech vrací do městského prostředí Tchaj-wanu devadesátých let a sleduje postupnou proměnu tchajwanské státní mašinérie a probíhající ekonomickou a kulturní globalizaci. Profesorka Fran Martin přednášející na Melbournské univerzitě v předmluvě ke knize Fetišismus vyzdvihuje paralelu, kterou Chi Ta-wei načrtává mezi erotickým fetišem a oficiálními fetiši národa a kultury. Některé projevy patriotismu zase nacházejí svou paralelu v sadomasochistických praktikách. Reagují tak osoby vystavené násilí státní moci, která po nich zároveň požaduje nehynoucí lásku. Chi Ta-wei v povídkách ukazuje, že sexualita není odkázána jen do soukromé sféry, ale ve skutečnosti v různých podobách prostupuje veškerý prostor. Queering, který se v povídkách často odehrává na velmi „oficiálních“ místech, jakými jsou armáda, škola nebo pracoviště, podle prof. Martin ukazuje touhy ve zcela nové intenzitě. Postavy pak na závěr povídek často sahají k drobným projevům odporu.

Tyto prvky Chi Ta-weiovy prózy jsou patrné i v povídkách, kterými autor novelu Membrány doplnil. Nejenže se v nich opět rozostřuje hranice mezi člověkem a strojem, ale – jak je nejlépe patrné v sérii minipovídek Jedenáct skladeb pro perkuse – nalézáme v nich i sadomasochismus patriotismu a nečekaně intenzivní touhy, které postavy na závěr povídek jako v projevu odporu řeší získáním trofeje nějakého fetiše.

Novela Membrány svým tématem předběhla svou dobu, proto zůstává aktuální i v současném světě, v němž už neřešíme zda, ale spíše do jaké míry androidi, kyborgové, klony a replikanti zasáhnou do našeho života. Zároveň nám ale připomíná, jakými obavami žil svět v předvečer 21. století.

Pavlína Krámská

Membrány

překlad František Reisműller

1.

Momo pohladila žlutou tapetu v ložnici a lehce se zakousla do broskve vypěstované ve skleníku. Zpod slupky tak křehoučké, že by praskla i pouhým fouknutím, vytryskla šťáva. Nemohla si však být jistá, že se nervová zakončení pod její kůží skutečně bezprostředně dotýkají žluti tapety, a ani nevěděla, jestli její chuťové pohárky opravdu zachycují sladkost dužiny – není snad mezi lidmi a věcmi vždycky nepřekročitelná hranice?

Membrány – takový měla Momo dojem z tohoto světa. Bylo jí třicet let a vždycky si myslela, že mezi ní a světem se nachází minimálně jedna vrstva membrány. Minimálně. Samozřejmě se nejednalo o kosmetickou masku, kterou používala v práci – byl to ten druh neviditelné membrány, jenž v ní vzbuzoval pocit, že je perloočka se zcela neporušenou buněčnou stěnou a že se osaměle vznáší uprostřed moře. A přestože moře obklopuje celé její tělo, stejně se jí nemůže opravdu dotknout…

Momo byla diplomovanou kosmetoložkou. Říkala si také, že mezi obličejem ostatních lidí a jejími prsty musí kromě kosmetických masek vyrobených z mořských řas či mrtvých schránek hmyzu existovat ještě jedna vrstva ochranné membrány, jakýsi prostředník mezi ní a jejími zákazníky. Nebyla schopná se s lidmi opravu sblížit. Panovala mezi nimi nepatrná a těžko vysvětlitelná nekompatibilita. Lidé si mysleli, že je tajemná, a i její stálí zákazníci ji považovali za samotářku.

Ano, nekompatibilní, jako by ještě stále žila v matčině plodovém vaku. Momo měla nejasný pocit, že do toho světa zcela nezapadá, a dokonce si říkala, že by v takovémto světě ani žít neměla – a tím nemyslela smrt, ale spíš žití v jiném, vhodnějším časoprostoru, v jiném světě. Jako když se chce nespokojená broskev přemístit z jedné broskvoně na jinou. Někteří lidé by mohli namítnout, že je přece jedno, na které broskvoni roste, pořád je to přece ten samý druh stromu.

Jenomže není.

Dvě broskvoně znamenají dva odlišné malé vesmíry.

*

Broskve byly pro Momo osudové ovoce. Jejich sladká vůně ji vždycky dokázala něžně zahřát, s každým soustem dužiny v ústech se vracela do pohádkového světa svého dětství. Během deseti let tvrdého studia na internátu si každý večer před spaním vychutnávala jednu drahou broskev ze skleníku, aby neustále zapřáhnutému tělu dodala vitamíny a také aby se odměnila za celodenní píli. A kromě toho jí sladká vůně broskví přinášela noci plné krásných snů.

A možná právě proto – přestože byla náladová a těžko se sbližovala s cizími lidmi – nemohl vlastně nikdo popřít, že tahle dívka s narůžovělými tvářemi je úplně stejně sladká jako její oblíbené ovoce. Jmenovala se Momo, což by se z čínských znaků přeložilo jako „tichá“, zato v japonštině, pokud se tohle slovo zapsalo slabičnou abecedou katakanou, znamenalo právě broskev!

Když byla Momo malá, ptala se mami, odkud se vlastně vzala.

Nevyskočila z bříška, nenašli ji na smetišti. Nebylo za tím jednoduché vysvětlení z učebnice sexuální výchovy. Mami říkala, že se kdysi dávno vydala s jednou dobrou přítelkyní na výlet a ruku v ruce se procházely v horách, až dorazily k broskvoni na samém vrcholku kopce. Broskve voněly tak lákavě, že z toho člověk celý jihl a rozplýval se štěstím. Mámina přítelkyně nic nedbala na to, jestli je ovoce ošetřené pesticidy či jestli se stane pachatelkou krádeže, a vyzvala mami, aby ji vzala na ramena, že se pro jednu natáhne. A tak si ty dvě společnými silami zvládly utrhnout tu největší na celém stromě. Ta voňavá broskev byla veliká jako lidská hlava. Mami měla radost a pověděla své přítelkyni: Ve starých čínských legendách se mluví o skutku zvaném „rozdělit broskev“ – když jednu rozřízneš a půlku dáš příteli, jedná se o vyjádření nesmírně silného přátelství, které je nad lidské chápání. Pojď, rozdělíme si ji a každá sníme polovinu, čímž řádně požehnáme našemu vzájemnému vztahu!

A tak příběh praví, že ty dvě broskev rozřízly – nečekaly ale, že když nůž zajede do slupky, ozvou se zevnitř vzlyky malého dítěte! Obě ženy byly neobyčejně překvapené a říkaly si, že osud předurčil, aby se ta dívka stala jejich dcerou. Prostě jako by to byla pohádka!

Děcko mělo červené tváře a čišela z něj sladká vůně, vskutku to byla broskvová dceruška; a tak maminčina přítelkyně, původem Japonka, navrhla, že ho pojmenují Broskvička. V japonských legendách se totiž také hovoří o dítěti, které se zrodilo z broskve. Říká se mu Momotaró, přičemž momo znamená v japonštině právě broskev. A tak bylo o jméně téhle holčičky rozhodnuto, čínsky se jí bude říkat homofonním Momo.

A takový, Momo, je tvůj původ, vysvětlila jí mami.

Jako malá téhle podivné historce nevěřila, ostatně byla dítětem jednadvacátého století a o sexu měla základní povědomí. Na druhou stranu si ale říkala, že je ten příběh vlastně docela okouzlující, a tak ho přece může přijmout za svůj. A také na sebe byla trochu pyšná, vždyť to bylo úplně legendární.

Momo zajímala jenom jedna věc: Kde je teď ta matčina japonská přítelkyně? Kdo to je? Proč ji nikdy neviděla? Mami odpovídala vyhýbavě: Pohádaly se. Přátelé se pohádají a rozejdou, to je úplně normální. A tak zbylo právě na mami, aby se o malou broskvičku Momo postarala.

Až budu velká, uvažovala malá Momo, rozhodně se nebudu s přáteli hádat; s těmi, které miluji, chci být navždycky.

Navždycky. Určitě navždycky.

*

Třicetiletá Momo si pohrávala s broskví měkkou a jemnou jako ženské ňadro.

Ehm, copak, přátelé!? Vždyť ani ona sama se s mami za posledních dvacet let neviděla!

Dvacet let, tak dlouho se matka s dcerou nesetkaly! Jenomže – měly by snad? Už dávno se odcizily, a kdyby se to teď snažily napravit, možná by sklouzly k pouhým zdvořilostem…

Byla by mami na dospělou Momo vůbec zvědavá?

Ve skutečnosti nemohla popřít, že by chtěla vidět, jak se mami za tu dobu změnila.

Momo se pečlivě zadívala na prostředníček pravé ruky, ve které držela broskev. Přestože byl zcela nový, hýbal se naprosto přirozeně a obratně. A ona si opět vybavila nedávnou operaci.

Před ní občas v prostředníčku pravé ruky cítila brnění a ztuhlost. Prostřednictvím komunitního systému samoobslužného zdravotního vyšetření zjistila, že trpí běžnou nemocí z povolání a vzhledem ke zvláštnosti její fyziologické konstituce bude potřeba biosyntetická operace: ten prst se prostě musí vyměnit. Momo ze všeho nejvíc nenáviděla operace a na ty biosyntetické chovala vzpomínky, které se zoufale snažila potlačit. Kvůli svému povolání se však rozhodla, že ji chtě nechtě podstoupí.

Nechat si vyměnit prst není drahé, otravné ani bolestivé. Je třeba jenom zajít k určenému okýnku v nemocnici, natáhnout ruku a nechat si udělat model prstu – a druhý den přijdete k tomu samému okýnku, tam vám dají lokální umrtvení a za půl hodiny máte nainstalovaný náhradní, biosynteticky vyrobený. Po operaci stačí hodinu odpočívat, aby se vám správně rozproudila krev v žilách, a pak se můžete vrátit ke každodenní práci.

Hnusila se Momo ta operace ze strachu o její pověst? To není tak docela přesné. I když u kosmetologické umělkyně mohly problémy s prsty způsobit pořádný skandál. Podobně jako v případě pianisty spočívala celá sláva jejího povolání právě v prstech – i ten nejlepší umělec se musí spoléhat na jejich ohebnost, aby měl vůbec co předvádět. Pro Momo bylo pianem lidské tělo. Nezajímala ji kvalita toho či onoho hudebního nástroje –když měla zachránit téměř nespasitelnou hudební kompozici, spoléhala pouze na svoje prsty. A tak byla kosmetoložka s transplantovaným prstem totéž co pianistka s transplantovaným prstem: stejně jako se ostatní klavíristé bavili neúspěchem toho druhého, i její klienti snadno ztráceli důvěru. Momo tomu však nevěnovala pozornost. V zásadě se nebála, že by ovlivnilo její prestiž, kdyby se ta věc s jejím prostředníčkem dostala třeba do médií. Věřila, že v oboru založeném na ruční práci dokáže „práce“ překonat veškeré nedostatky „rukou“.

Důvod, proč měla z té operace těžkou hlavu, tedy nespočíval ve strachu o její věhlas. Toho se nebála ani trochu.

Nenáviděla zkrátka vzpomínky, které se týkaly operací.

*

Momo zmáčkla tlačítko na dálkovém ovladači a střešní okno nad její hlavou se otevřelo a odhalilo poloprůhlednou, vodotěsnou membránu. Nebesa z vody.

Čtvrť se řadila k luxusním rezidenčním oblastem, a tak její membrána patřila spíš k těm čistším: nebyly k ní přichycené žádné sasanky, korály ani jiná mořská fauna a flóra. Když Momo zvedla hlavu, mohla vně membrány vidět stříbrnomodré vlny, které se jako těžká, neuvěřitelně nízko visící oblaka neustále a neúnavně pohupovaly a srážely. Hejna kadmiově žlutých ryb plula ve světě za membránou v dokonalé synchronizaci a v tu chvíli proskočil vlnami rychlý, obratný temný stín – Momo si podepřela bradu a pomyslela si, že to bude asi MM, obojživelný ostřelovač; slyšela, že na souši už zase probíhají nějaké vojenské střety, a tak ji ani nepřekvapilo, když zahlédla partyzánské MM prohánět se oceánem.

Snad kvůli přirozené dětské zvědavosti se jako malá vždycky chtěla podívat do světa na souši, nikdy se jí to ale nepodařilo, protože podle zákonů na ochranu dětí se mohli na pevninu vydat pouze dospělí. Ve svých třiceti letech už byla ochotná zůstat v podvodním městě, veškerá touha prohlédnout si pevninu ji přešla. Odůvodňovala to tím, že je příliš zaměstnaná svojí prací, a tak na ten vysněný kontinent tisíc stop nad sebou nikdy nevstoupila. Ale ta zvědavost, když byla malá!

Nasála šťávu z broskvové dužiny a pomalu ji polkla.

*

Když Momo usnula, vykutálela se jí broskvová pecka z ruky.

Ve snu přežívala na souši, do uší bodající hluk prostupoval jejím tělem, štíhlým jako ryba a odhalujícím se doběla rozpálenému slunci, a ultrafialové paprsky pronikaly póry buněčné membrány jemné a navýsost realistické kůže, ale ona tomu nedokázala nijak vzdorovat.

V létě roku 2100 trpěli všichni obyvatelé města hluboko pod mořem nočními můrami.

2.

Pod mihotajícím se světlem střešního okna se choulila nahá Tomie a na kosmetickém lehátku vypadala jako květ sakury vyšitý na hedvábí.

Po masáži zářila kůže na jejích zádech zdravou narůžovělou barvou. Přestože už jí bylo víc než půl století, její tělo nepozbylo vůbec nic ze své přirozené krásy. Samozřejmě za to vděčila i Momo a obrovskému umu jejích rukou.

Momo by nikdy nenapadlo, že sem Tomie opravdu v náručí přinese toho pejska, o kterém jí povídala.

Byl to několik týdnů starý chomáč špinavě bílých chloupků s lesklýma, olejově černýma očima. Tomie moc dobře věděla, že Momo má ráda svůj klidný a osamělý život, ale stejně toho psa přivedla beze strachu, že by ji to mohlo naštvat.

„Momo! Tady jsem ti přinesla tohohle pejska. Ale není to žádný obyčejný mazlíček pro někoho normálního, kdo má prostě rád zvířátka. Ani trochu není obyčejný, ostatně tebe taky nepokládám za obyčejného člověka. A zároveň to ani není kvůli tomu příběhu, co jsem ti minule vyprávěla. Je strašně poslušný, tak se nemusíš bát, že by dělal neplechu.“

Momo ho nakonec přece jen neodmítla.

„Momo? Jak ho pojmenuješ?“

Momo na to, že mu bude říkat Andy.

„Momo! Nedělej si legraci, vždyť tohle je opravdový, živý pes, žádný psí android. Proč bys mu takové jméno dávala?“

Momo si ale tvrdohlavě trvala na svém: Mně se jméno Andy líbí.

Tomie Itó byla Japonka, stálá zákaznice, do jejího salónu chodila na pravidelné procedury. Byla velmi přitažlivá a živila se jako elitní tchajwanská dopisovatelka japonského diskmagu, elektronického časopisu vycházejícího na kompaktních discích. Často odhalila nějaké senzační zákulisní informace, jimiž si na černém trhu dokázala slušně přivydělat. Momo nebyla levná, a tak její klienti patřili spíš k boháčům, kteří rozhodně neměli hluboko do kapsy.

Momo byla od přírody tichá a nerada si povídala. Jenomže jako kosmetoložka musela být s klienty v úzkém kontaktu. Ve dvaceti letech si udělala jméno, a když se ve třiceti postavila na vlastní nohy, pořídila si na kraji Stříbrného města samostatnou tichou rezidenci, která kombinovala garsonku s kosmetickým salónem. Obě jednotky měly oválný tvar a uprostřed byly spojené, takže celá stavba připomínala symbol nekonečna: ∞. Momo se starala jenom o stálé zákazníky a vždy bylo potřeba se u ní předem objednat. Kromě toho vyžadovala, aby s ní klienti komunikovali prostřednictvím poměrně tradiční formy elektronických zpráv, tzv. e-mailu, a posílali jí žádosti o objednání přímo do schránky v počítačové síti. Psaná forma byla totiž přehlednější a klidnější. Nejvíc ze všeho se bála videohovorů – byly hlučné a kromě toho narušovaly soukromí. Momo nenáviděla, když telefon zazvonil třeba ve chvíli, kdy se koupala – copak ho má vzít s holým zadkem?

Momo byla zvyklá na jednoduchý život. Raději psala zprávy, než aby telefonovala. Ven také moc nechodila a k získávání informací jí stačil monitor počítače, na kterém používala vyhledávač Gopher neboli Hrabošík, což bylo pohodlnější než listovat novinami. Když si potřebovala nakoupit, poslala objednávku e-mailem a v zásadě nemusela vyjít na ulici. Její postava se za ty roky vůbec nezměnila, a tak nemusela ani do posilovny – ostatně společenský kontakt v podobě flirtování, který na takovém místě probíhal, ji ani trochu nelákal. A tak žila zcela osaměle a klidně ve svém domě tvaru ∞ a občas z disků poslouchala klasické árie eunucha Farinelliho.

*

Momo byla věrná svému jménu, a to nejen v japonštině, ale i v čínštině. Zato její věhlas neutichal, při svém mládí a talentu ostatně platila za jednu z nejlepších, nejznámějších a nejváženějších kosmetoložek ve městě T. Na rozdíl od svých kolegů, kteří jako pávi milovali pozornost, měla však spíše tichou, tajemnou image.

A právě kvůli této tajemnosti vydělala Tomie na Momo spoustu peněz, čímž se jí vrátila nemalá část toho, co investovala do jejích kosmetických služeb.

Před nějakou dobou připravovala Tomie pro svůj diskmag speciální vydání, které se překvapivě věnovalo poměrně zastaralému tématu Dne matek. I název toho vydání byl jednoduchý, až prostý: Maminka a já. Kolegové z toho měli tajnou radost, protože si mysleli, že jí došly nápady a že už nemá v rukávu žádné trumfy, když musí přijít s tak nezajímavým tématem. Nečekali, že se tohle číslo bude tak dobře prodávat. Čtenáři starší generace si s dojetím vybavovali tuhle starou zábavu, zatímco čtenáři nového století byli prostě zvědaví, protože retro bývá často populární. Příjem z reklamy v tomhle vydání narostl o devatenáct procent. Jenomže mezi důvody, proč si lidé chtěli číslo koupit, patřilo také několik zahrnutých rozhovorů.

Tomie využila toho, jak dobře se s Momo znají, a přestože ta nikdy nedávala rozhovory do médií, tentokrát se nechala přesvědčit, aby se rozpovídala o své matce. Když se nad tím zamyslíte, tak je v této nové době, která si tak extrémně považuje péče o tělo i ducha (což znamená především čtení diskmagů a diskknih), přece velice přiléhavé a dojemné číst rozhovor s nejtajemnější kosmetoložkou ve městě T, v němž mluví o své matce, ředitelce vnějších vztahů vydavatelské korporace Ta-jing neboli MacroHard!

Momo v tom interview v zásadě jenom nezúčastněně vyprávěla jakési útržky vzpomínek a přitom shodou okolností došla až k operaci prstu, kterou před nedávnem prodělala. Neměla totiž sebemenší strach, že když se o té transplantaci zákazníci dozvědí, přestanou její salón podporovat. Jenomže Tomie text redakčně upravila a vyšel z toho rozhovor prostoupený obdivem i vzdorem dívky ke své úspěšné matce. A její matka tam byla popsána jako člověk, který se ani trochu nezajímá o to, že její dcera, pro kterou ruce představují živobytí, prodělala takový chirurgický zákrok.

I díky rozhovoru s Momo zkrátka mělo tohle vydání veliký ohlas. A ona zaznamenala, že se na diskusních fórech objevila dvě nová témata. Jedním byla diskmagem vyvolaná „horečka hledání matky“ a druhé představovalo určitou kritiku zkaženosti světa: lidé poukazovali na to, že časopis odhalil mnoho pokryteckých tváří této společnosti a že ředitelka vnějších vztahů MacroHard představovala právě jednu z nich. Tahle vážená dáma běžně využívala masku mateřské vřelosti k těm nejkomerčnějším marketingovým technikám, ve skutečnosti však zanedbávala i svoji jedinou dceru… Nakonec i PR oddělení MacroHard muselo chtě nechtě vydat na internetových fórech oficiální prohlášení, ve kterém ujišťovalo, že jde o jedno velké nedorozumění, a žádalo zákazníky, aby nepřestávali věřit v bezchybnou image společnosti. Momo si ty diskuse chladně pročítala, ale nepřidávala se k nim.

*

„Rozhovor už nikdy nedám.“

Zlobila se na Tomie, ale naštvaná byla i na sebe, že se nechala zmanipulovat.

„A kromě toho by takzvaný novinář nikdy neměl zveřejnit moji e-mailovou adresu. Nechci se dívat na to, jak mi do schránky proudí nenávistné dopisy všech těch laskavých čtenářů.“

Její ruce obratně poletovaly, prostředníček po operaci se s ostatními, původními prsty dokázal dobře domluvit a vůbec jí v práci nepřekážel.

„My už si s mami nemáme co říct.“

Když tu byla Tomie naposledy, rozpovídala se o tom pejskovi. Zákazníci si s Momo rádi povídali, nejen že ji považovali za dobrou posluchačku, ale taky proto, že jak moc nemluvila, nehrozilo ani, že by cokoli vyzradila někomu dalšímu. Mezi jejími klienty byly osobnosti a hvězdy z politiky, byznysu, kulturních a filmových kruhů, staří, mladí, muži i ženy, všichni byli VIP, všichni se tak trochu ješitně chtěli stát tématem rozhovorů ostatních lidí a zároveň byli zcela frustrovaní a vystrašení z toho, že by v ústech ostatních nevypadali dostatečně vznešeně…

Tomie v minulosti v salónu prozradila spoustu peprností z vnějšího světa, a přesto se nebála, že by Momo ohrozila nějaké obchodní tajemství. Tentokrát ale zmínila něco, co by se stejně zpeněžit nedalo, protože se jednalo o zcela triviální životní záležitost.

Tomie utratila spoustu peněz, aby si mohla pořídit nefalšovaného, a proto také cenného domácího voříška. Štěně to bylo od přírody bázlivé, a tak se rádo schovávalo na zemi pokryté listy ginkgo v těsném prostoru pod dřevěnou podlahou tradičního jednopatrového japonského domu. A když ta fenka zabřezla, zůstávala tam ještě častěji a vylézala už jenom k jídlu, pití a venčení. Až jednoho večera si Tomie u šálku čaje matcha a želatinového dortíku jókan uvědomila, že toho voříška už hodně dlouho neviděla, a hned se vyděsila, že se mu pod podlahou něco stalo. Zpod palubek stoupal zápach krve, nevypadalo to moc dobře – a tak rychle vypáčila prkna, podívala se tam a málem omdlela. Všude byly stopy zčernalé krve a mezi tím se ještě válely kusy čehosi, co připomínalo nádory vnitřních orgánů! Jenomže ve skutečnosti tam fenka pouze vrhla, a jak byla vyčerpaná a hladová, nedokázala vylézt ven, choulila se pod tou podlahou a čekala, až ji někdo přijde zachránit. Tomie sama sebe považovala za protřelého, tvrdého světoběžníka, který už něco zažil, a tak nečekala, jak moc ji tahle scéna vystraší. A že najednou nebude vědět, co si počít.

Přinutila se ke klidu a pořádně se podívala na ty masové kuličky v tratolišti krve. Bylo jich celkem šest a byla to štěňátka. Tomie ale neměla žádné veterinární dovednosti a už vůbec netušila, jak přivést na svět dítě, a tak jenom našla nůžky a přestřihla pupeční šňůry spojující matku se štěňaty. Ta rána však začala zase prudce krvácet a teprve tehdy Tomie zvedla fenku z krvavé louže, omyla ji a nakrmila. Ale co dělat s těmi masovými kuličkami? Všechny měly okolo sebe membránu.

Měla by ji prostřihnout? Tím si nebyla jistá, ale nezbylo jí než to risknout. Prostřihla membránu u tří ze šesti a zbylé nechala být. Ve všem tom spěchu byla celá od krve a kromě únavy se jí také dělalo špatně od žaludku, tak vzala všechna ta štěňata a hodila je do koše. Zavřela víko a samou zlostí si říkala, že si jich nebude všímat, vykoupe se a půjde spát.

„Hádej, co se pak stalo?“

O půlnoci vzbudilo Tomie jemné, ale neutuchající kníkání. Šla po zvuku a v odpadkovém koši objevila hlady plakat tři štěňata, kterým prostřihla membránu. Ta zbylá, která v membráně zůstala, se udusila.

„Momo, v té chvíli jsem byla popravdě dost naměkko a vzpomněla jsem si na slova jednoho starého čínského buddhistického mnicha: ‚Smutek a radost se prolínají.‘ Nebyla jsem smutná proto, že jsem přišla o tři štěňata, která bych mohla zpeněžit, a ani jsem neměla radost z toho, že vydělám na těch dalších třech. A dokonce mi ani nebylo těžko z toho, že nějaká štěňata zemřela, a neměla jsem radost, že jiná žijí…“

„Člověk nemusí nutně víc litovat víc ta štěňátka, která zemřela dokonale obklopená membránou, než ta, která se dostala ven a žijí.“

„Ty chápeš, jak to myslím! Vychovala jsem je a teď už jsou velká, všechna jsou vykastrovaná, roztomilá, neštěkají… Nechceš jedno? Momo?“

„Nepřevracej moje slova. Už jsi mi nadělala problémů dost.“

„Nic za něj nechci, dám ti ho zadarmo. Není to falešný psí android, ale opravdový živý voříšek, má svoji cenu, i jeho společenská hodnota je někde jinde než u kříženců ve dvacátém století. A přestože to je opravdový pes, který taky opravdově kaká a není tak čistotný jako psí android, v téhle době se to každému nepoštěstí, cítit opravdové psí hovínko!“ začenichala Tomie s přehnanou dramatičností. „O takového psa, který navíc neštěká a nezlobí, není žádná starost. Dám ti ho, co ty na to?“

„Proč mi ho chceš dát?“

„Když se to štěně prodralo membránou, vzpomněla jsem si na tebe,“ zatvářila se Tomie tajemně. „Momo, vždyť ty jsi jako takové malé monstrum, co v membráně bojuje o život! Žiješ sama ve svém salónu, nemáš asistentku ani milenku, ven nechodíš a bojím se, že nemáš ani žádný sexuální život, to je přece tak smutné! Ten pes ti bude aspoň dělat společnost. Já to myslím dobře, nemám žádné postranní úmysly. A navíc ty sama jsi říkala, že jsi vážně nemocná. A nemocní lidé by neměli být sami. Když budeš mít u sebe pejska, bude to lepší, není tak složitý jako lidé, není s ním tak těžké pořízení.“

„Tomie, já jsem akorát prodělala minioperaci, nedělej ze mě žádného nevyléčitelného pacienta.“ Momo nebyla zvyklá o intimních záležitostech mluvit. „Jakou proceduru sis dneska vybrala, Tomie?“

„Momo, nebuď tvrdohlavá. Příště ti toho psa přinesu.“

*

Její prsty prováděly celkovou masáž, aby se Tomie na těle uvolnily svaly. Poté na ni nanesla peelingový roztok. Nebyl to opravdový peeling, bylo však potřeba tohle tonikum rozetřít, aby se dala odstranit ochranná kožní membrána.

Každý zákazník, se kterým Momo pracovala, dostal na závěr kosmetických procedur těsně před tím, než se šel obléknout, ochrannou péči v podobě kožní membrány. Byla to tajná technika jejího salónu, nikde jinde byste se s ní nesetkali.

Kožní membrána byla vlastně druhá vrstva kůže. Vypadala jako běžné tělové mléko a na závěr procedur se natřela na celé tělo. Vytvořila pak na kůži ochrannou vrstvu. Bylo to podobné, jako když nanášíte lak na nábytek nebo když dort potíráte rozšlehaným bílkem. Nicméně její kožní membrána byla mnohem sofistikovanější. Po rozetření se tělo více lesklo, pokožka si zachovala náležitou míru pružnosti a neměla sklon k vráskám a venku se jí také dostávalo ochrany proti zákeřným toxinům v ovzduší. Navíc díky vysokému obsahu biochemických nutrientů poskytovala kožní membrána čtyřiadvacetihodinovou ochranu za každých podmínek.

Kožní membráně se navíc dalo říkat „kůže“ v tom ohledu, že byla napohled zcela nerozpoznatelná od té skutečné. Někteří zákazníci si mysleli, že anglický název kožní membrány, tedy M-SKIN, ve skutečnosti znamená MORESKIN ve smyslu jedné vrstvy kůže navíc. Kožní membrána se ale rozhodně lišila od běžného vyživujícího tělového mléka, po jejím nanesení se člověk nemusel bát, že ji smyje vodou či rozpustí potem, nešla odstranit ani alkoholem, a ani kdybyste se celý týden v jednom kuse oddávali milování, nepoškodila by se a neoloupala. Pouze peelingový roztok, který používala Momo, ji dokázal oddělit od pokožky. Když se kožní membrána natřela, necítili zákazníci nic nepříjemného, na rozdíl od parfému neměla chuť, vůni ani barvu nebo tvar, většina klientů na ni dokázala zcela zapomenout. Ale to ničemu nevadilo – stačilo, aby si Momo pamatovala, kdy jim má tuhle další vrstvu kůže vyměnit za novou.

*

Momo velice opatrně sloupla Tomie kožní membránu z rozkroku.

Přitom nehrozilo, že by jí z intimních partií bolestivě vytrhala chloupky. Momo s kožní membránou zacházela velice jemně a ohleduplně. Když ji sloupla, bylo tělo Tomie opět vystavené přímému kontaktu se vzduchem. Jenomže Tomie to nijak nepocítila, protože lidé v zásadě nepoznali rozdíl mezi tím, jestli kožní membránu na těle mají, nebo ne. Na to byla příliš tenká a delikátní.

Momo opatrně uložila sloupnutou kožní membránu do průhledného sáčku a ten vsunula do jedné ze stříbrnošedých, složitě uspořádaných zásuvek.

„Momo, proč tak pečlivě sbíráš tu použitou membránu?“

„Kvůli recyklaci,“ podívala se Momo na Tomie. „Materiál na výrobu kožní membrány není levný, musí se recyklovat. To je všechno.“

Recyklace, ve dvacátém století považovaná za progresivní a trendy pojem, představovala v tom jednadvacátém tragickou nevyhnutelnost.

Lidé často říkali, že v mořích je přírodních zdrojů spousta – to je sice pravda, ale udělat z nich součást běžného života lidstva nebylo vůbec jednoduché.

Minimálně to nebylo tak pohodlné, jako když lidé ještě žili na souši.

3.

Pro lidstvo přebývající na dně moře na konci jednadvacátého století bylo obtížné představit si život lidí ve století předcházejícím. A vůbec nejhůře to šlo u tak smrtonosné záležitosti, jakou bylo opalování se na slunci dobronzova. A i tak se jednalo o oblíbenou kratochvíli některých bohatých a nezaneprázdněných lidí minulého století!

Přestože však na souši vládlo hrozivé slunce a znečištěná voda i vzduch, tyto i pro podvodní lidstvo potřebné, životodárné elementy tam byly přece jen snadněji dostupné. Především solární energie se musela získávat na pevnině, transformovat do využitelné formy a poskytnout obyvatelům podmořského světa.

Lidé si kdysi navíc mohli na venkově kdykoli utrhnout planou broskev, v polovině jednadvacátého století se však broskve i další ovoce musely pěstovat ve sklenících na mořském dně a tato zařízení, pro přežití nového lidstva zcela zásadní, potřebovala ke svému provozu spoustu různých zdrojů. Způsoby, jak získat sluneční svit, čistou vodu, čerstvý vzduch a půdní výživu, byly vysoce komplexní vědou.

*

Na konci dvacátého století, v osmdesátých letech, objevili lidé ozonovou díru nad jižním pólem – a protože ozonová vrstva filtruje ultrafialové záření a oslabuje sílu slunce, začali se zhusta objevovat lidé postižení rakovinou kůže. Přestalo být moderní opalovat se dohněda, naopak to byla spíš vysmívaná záležitost; a využívání slunečních brýlí získalo nový rozměr, protože už to nebyl jenom prostředek, jak být cool nebo jak zakrýt vlastní stud.

Ve vědeckých kruzích se začalo volat po zákazu chemikálií, které ozonovou díru porušují, například freonů, nicméně jedno už bylo vědcům stejně jasné: i kdyby lidé dokázali znečištění vzduchu zmírnit, povede to pouze ke zpomalení destrukce životního prostředí…

Svět už byl odsouzený ke zkáze; ozonová díra už nikdy nemohla být zacelena do původního stavu.

A jak se postupně rozplývala, ultrafialové paprsky o to víc zasahovaly život na zemi a na začátku jednadvacátého století překonal počet úmrtí na rakovinu kůže další formy nádorů či onemocnění oběhové soustavy. A když byla v roce 2009 úspěšně zavedena vakcína proti AIDS, strach z této choroby se zcela přesunul k rakovině kůže, která zaplavila celý svět.

Jenomže kde ji vzít?

*

*

*

Jenomže lidé nejsou květiny.

4.

Momo,

*

*