Překlad a vydání knihy podpořilo Muzeum tchajwanské literatury a Mezinárodní sinologické centrum Chiang Ching-kuovy nadace při Univerzitě Karlově v Praze.

Translated and published with support of the National Museum of Taiwan Literature and the Chiang Ching-kuo International Sinological Centre at Charles University.

Předmluva

Sbírka Očima malé poletuchy představuje významnou součást díla tchajwanského autora, který je zároveň jedním z veteránů legendárního ekologického hnutí probouzejícího se na konci 70. let. Liu Ka-shiangovy básně v próze, které zde překladatelka Pavlína Krámská v úplnosti a poprvé představuje českým čtenářům, jsou reakcí na překotnou a k přírodě bezohlednou industrializaci jednoho z asijských tygrů, jak byl Tchaj-wan dříve označován. Jsou také reakcí na zkušenost ekologického aktivismu a do nové perspektivy staví politické angažmá, jeho úspěchy a neúspěchy. Především se však vyjadřují k tématu, které přesahuje konkrétní historický kontext, tématu, jež určuje, ať si to připouštíme, nebo ne, naši budoucnost na planetě Zemi – k soužití člověka a přírody.

Jedná se bezpochyby o angažovanou poezii, ne však ve smyslu prvoplánové rétoriky. Autor navazuje na modernistické experimenty, které v 60. letech radikálně přetvářely literaturu na Tchaj-wanu, a v době, kdy v ČLR řádila Kulturní revoluce, dovedly ke zralosti čínsky psanou literaturu nové doby. Liu Ka-shiang do modernistického zaujetí jazykovým a formálním experimentem vtahuje svou vášeň pro přírodu a poznatky přírodních věd. Zdůrazňuje sounáležitost své poezie se snahou do hloubky poznávat přírodu a porozumět jí. Touha za pomoci básnického slova přírodu prozkoumat a zaznamenat ji je zde také výrazem fascinace rozmanitostí přírody a její krásou ve všech jednotlivostech, stejně jako snahy pochopit vnitřní souvislosti trvání přírody v procesu neustálého proměňování se. Liu Ka-shiang s náruživostí amatérského přírodovědce registruje podrobnosti rostlinné a živočišné říše a vrývá je sobě i čtenáři do paměti, a to se stejnou intenzitou, jako se jemu samému vryly do paměti určující zážitky z dětství. Poznávání přírody tak, jak existuje nezávisle na člověku, se přirozeně spojuje s poznáváním člověka a nalezením pro něj adekvátního místa v přírodě.

Slova jako „zkoumat“ a „poznávat“ jsou však zavádějící. Básník se snaží zbavit své subjektivity, sám se stává přírodou, ztrácí se v ní, je jejím aktérem po boku zvířat a ptáků, nahlíží skutečnost perspektivou přírody a nakonec tímto způsobem podává i svědectví o člověku, součásti i nepříteli ekosystému. Mizení hranic mezi člověkem a přírodou, mezi pozorovatelem a objektem pozorování, vyniká ještě silněji v jazyce originálu, neboť čínština, zásluhou svého izolujícího charakteru, si může dovolit mnohem větší ambivalentnost než čeština, aniž ztratí logiku a pevný tvar.

Navzdory vnější odlišnosti – jazykové, formální i tematické, Liu Ka-shiangovy básně v próze v sobě mají cosi podstatného z tchangské přírodní lyriky. Podobně jako je tomu v případě děl básníků čínského vrcholného středověku, podstatou Liuovy poetiky je přesný, skrze smysly a v precizním pojmenování uchopený detail, který zcela pohltí čtenáře, aby mu maně vyjevil pohyb přírodního řádu i analogickou dynamiku světa lidí. Dávná poetika je u Liu Ka-shianga stále přítomná, nový je přírodní řád, který se jejím prostřednictvím vyjevuje. Zmizela iluze o dokonalé harmonii mezi člověkem a přírodou a nahradil ji zápas jako součást přírodního výběru v procesu evoluce. Liu Ka-shiang se však myšlenky harmonie nevzdává a s tím, jak člověku nabízí možnost, aby stejně jako třeba rybák obecný „důstojně spěl od narození ke smrti“, nabízí mu také, možná trochu pochmurnou, příležitost k udržitelné koexistenci.

Příroda Liu Ka-shiangových básní v próze je divoká v tom smyslu, že je lhostejná k člověku, jeho radostem i jeho strádání, že její hodnotu neurčuje člověk, ale ona sama je mírou pro svět lidí. Až na výjimky to však není divočina v tom smyslu, že by byla daleko od civilizace, taková místa ostatně na světě již téměř neexistují. Skrz ševelící rákosí a za hejny ptáků shromažďujících se na mokřadech prosvítají tovární komíny a městské činžáky, tundrou si razí cestu asfaltka, oceán brázdí rybářské i vojenské čluny. Svou divokost si zde příroda zachovává v tom, že je nadána nezkrotnou vitalitou a zároveň postrádá sentiment. Určujícím faktorem v dění v přírodě je všudypřítomná smrt, a stejně je tomu i ve světě lidí. Holá smrt, umírání, které básník konstatuje stejně věcně jako rozmnožování karety obrovské, zápas jelenů, vzlétnutí plachých jespáků či šplhání krabů hledajících potravu na vzdušných kořenech.

Smrt, jak o ní píše Liu Ka-shiang, se může zdát nelidská, nic než biologický zánik, vítězství chladné racionality nad vroucností duchovních potřeb člověka i nad potřebou útěchy. Absence duchovnosti zde připomíná pocit odcizení moderního básníka, o němž Czesław Miłosz říká, že jej odchovala „hodina přírodopisu“. To je však mylný dojem, věcné pojetí smrti u Liu Ka-shianga není motivováno jen pojetím života v duchu mechanismů evoluční teorie, promítá se do něj tradice buddhistického učení o pravé povaze bytí a zejména nadhled filozofa Čuang-c̕a, pro kterého je smrt součástí přirozeného běhu věcí. Chvíle, kdy člověk odevzdává své tělo zemi, „svěřuje je horám a údolím“, jak ve 4. století v ohlase na Čuangovu filozofii psal básník Tchao Jüan-ming, je vlastně radostná chvíle, v níž se naplňuje řád, a smrt sama o sobě je dobrá, protože je počátkem nového života. V miniaturách Poletuchy se tak poučení univerzalismem vědeckého poznání materiálních základů světa prolíná se starobylým duchovním učením východní Asie o prázdnotě všech věcí, pulzování čchi a nikdy nekončícím pohybu taa.

Když Liu Ka-shiang píše o přírodě a člověku v ní, píše také o Tchaj-wanu. Pro poučeného čtenáře je to na první pohled patrné ve jménech ptáků, zvířat a rostlin, v toponymech a několika dalších detailech. V této perspektivě se ukazuje, že básník dává ostrovu Tchaj-wan, navzdory ohrožení, jemuž je zde příroda vystavena, rysy „půvabného místa“. Jako pravý ráj na zemi Tchaj-wan hýří bohatstvím vlhkých subtropů, je miniaturou světa ideálního ve své úplnosti, utěšeně se rozkládajícího mezi věčně zasněženými vrcholky hor, podhorskými mokřady, širokými řekami a mangrovy na pobřeží v jejich ústí. V takovém obraze se možná ukrývá kus hořké ironie, tento Tchaj-wan je takový, jaký by mohl a měl být, i když ne vždy zásluhou člověka takový je. Liu Ka-shiang sám tuto skutečnost naznačuje ve vzpomínkách na politické perzekuce minulých dob, ve zmínkách o „chaotickém nepořádku měst“ nebo v náznakem vyslovené možnosti zkázy lidské civilizace.

Přirovnání Tchaj-wanu k rajské zahradě zcela nesedí ještě v jedné věci. Liu Ka-shiang jej neohrazuje zdí a neuzavírá do sebe, jeho Tchaj-wan, nevelký ostrov v Pacifiku, je otevřený celému světu, jehož je organickou součástí. Tudy se až k pólům táhnou proudy oceánů, křižují se zde cesty tažných ptáků, mořských želv a velryb, mísí se zde kulturní tradice Východu a Západu, Číny a Japonska, domorodých kmenů v horách a dávných mořeplavců, kteří mu dali první a výstižné jméno – Ilha Formosa.

Vranov nad Dyjí, 28. 8. 2014
Olga Lomová

Kniha první

Znamení na nebi

Sen o konci světa

Já jsem ten kostlivec na hřbetě práchnivějícího koně, lebku pyšně vztyčenou, bláznivě ryčím smíchem, přejel jsem hory pustin směrem na západ, v honbě za východem slunce.

14. května 1986

Zpopelnění

Starý muž zabloudil v lesnatém kaňonu a zemřel, vysvětlil nám s lítostí v hlase člen pátracího oddílu. Tam, kde na nebi kroužili supi, jsme našli tělo. Navždy spočinul na okraji lidského světa sto mil od města. Tiše jsem nad tím rozjímal pln obdivu.

Stařec si vybral zdravý a čistý způsob smrti a já si jej proto vážím. V kaňonu jsem jej s vážností a láskou oplakával, pil jsem a zpíval jsem. Abych zahnal stíny smrti, zapálil jsem veliký oheň. Dnes večer se budu milovat se svou ženou a doufat, že otěhotní. Budu oslavovat jeho proměnu z hmotného těla v nic.

On je nyní rozdrceným kamením, zetlelou trávou, prázdnou schránkou a uschlým stvolem. Tak pokrývá zemi a očekává to krásné a čisté tlení, očekává znovuzrození deštěm a větrem.

28. května 1986

Smysl počátku léta

Slunce se opět vrátilo do subtropů.

Zajímá vás přežití? Jděte se podívat, jak si sršeň v zemi znovu buduje hnízdo, které zaniklo počátkem zimy. Zajímá vás migrace? Jděte se pokochat, jak se sojkovec před letním žárem stěhuje z plání do lesa. Ptáte se na rozmnožování? Jděte si přivonět, když bíle ochmýřené nažky pampelišek uchvacují pustinu. Zajímá vás pospolitost? Jděte si poslechnout, jak brzy ráno cikády svým zpěvem zaplavují pláň. Hovoříme-li o podstatě studia přírodních zákonů, Východ se ještě neobrodil! Řadami historických záznamů se protáhla rybenka a zanechala prázdná místa v myšlenkách.

A tak ležím na rohoži z trávy a podřimuji. Ve snu vidím listopad na jižním pólu. Pod hvězdným nebem plným poezie, v zemi přírodní historie, sameček tučňáka s mládětem stojí sám uprostřed ledu a sněhu. Samička se vrací z cesty dlouhé sto kilometrů, aby je nakrmila. Tehdy se všechny polární lišky rozeběhnou hluboko do nitra severního pólu. Nikdo z lidí netuší, kam a proč se vydaly. Ale já jsem zaslechl jednopohlavní rozmnožování řas a mé prvopočáteční já se z hlubin oceánu bouřlivě rozlilo do dáli.

13. července 1986

Cesta lastur

Za odlivu, na zemi, která pozbyla horizontu, se v dálce setkává popelavé nebe s šedivým bahnem mořského dna. Pohybuje se tam malý červený vůz tažený volkem. Je osamělou barvou v kompozici. Pomalu míří k letnímu pobřeží s pěstírnou ústřic. Je slyšet pouze hrkání dřevěných kol a nic víc.

Farmář na voze, s vráskami rozpukaným, snědým obličejem, se s přimhouřenýma očima dívá na nebe a nebe si jej také žhnoucím sluncem prohlíží. Celý život se navzájem pozorují.

A v přístřešku ve dvoře pod starým ibiškem jeho žena a děti celý život malým nožem zkušeně vyloupávají ústřice z tvrdé schránky. Opatrně je vkládají do kbelíků s ledem a čekají, až přijede nákladní vůz a odveze je po úzké cestě dlážděné lasturami. Poté vyrazí na dálnici směrem ke klimatizovaným restauracím ve městě.

6. srpna 1986

Návrat domů

Zpěv cikád. Bezvětří. U stropu se líně otáčí ventilátor. On okusuje násadku pera a sleduje, co se po poledni děje za oknem. Já se zvenku po špičkách blížím, vystrčím hlavu, zamávám a pak vesele vběhnu dovnitř. Obejme mě kolem nohou, usmívá se, když mě hladí po hlavě. Leží tam kniha, kterou právě zabalil do listu z kalendáře a na rub její desky napsal moje jméno, „Liou C̕-kchuej“, a vedle něho „ex libris“, „35. rok éry Šówa císaře Hirohita“. Na střeše se zastavil skalník modrý původem ze severovýchodní Číny s tělem jako rumělková skleněnka. „A je tu podzim,“ říká si sám pro sebe a vede mě za ruku ven z kanceláře. Prošli jsme učebnami, přešli hřiště, vracíme se domů do školní ubytovny. „Co asi dobrého máma uvařila,“ mluví stále sám k sobě. Náhle mě znovu obejme, zvedne mě do výšky, přehodí přes ramena a obkročmo si mě posadí za krk.

1. září 1986

Cesta po Siruetoku

Když přelezl zeď, zanechal na jejím vrcholku kousek nepatrné pohupující se zeleně, rozkymácený dvouzubec chlupatý. Sem už nedoléhá školní šum ani zvonění.

Ticho. V rohu u zdi ležela uschlá vážka rudá. Přilétl modrásek a opět zmizel za lesem. Velká placatá čepice vylétla k horizontu, na kterém se vlní rýžová pole. Volavka bílá napřímila krk. Vrabci spustili poplašný křik. To když vlak znovu ožil.

Klapavý zvuk dřeváků geta se přiblížil a zastavil se v bambusovém hájku na protějším břehu řeky. Chuť kyselých švestek a hrozinek. Když dojedl svačinu, přebrodil říčku a posadil se pod železniční most, kde si pobrukoval píseň. Sedmnáctiletý středoškolák a popěvek starý dvanáct let: Cesta po Siruetoku. Nakonec z batohu vytáhl harmoniku a přehrával si melodii znovu a znovu celé odpoledne, doprovázela ho na cestě za velmi dalekou budoucností.

3. září 1986

Země na podzim

Školáci vlečou těžké aktovky, procházejí městskými pasážemi. Copak vědí, jaké květy kvetou v tuto roční dobu? Vědí, zda v horách žije vydra? Boty mají jen nepatrně zamazané od bláta.

Bažant na podzimním nebi před námi chvatně prchá. Je mi dvanáct. Mám zablácené nohy, nesu rybářský prut, prodírám se rákosím, křičím do hluboké studny, naslouchám přitisknutý ke kolejím. Chci zachytit zvuky, o kterých vím jen já.

Tehdy zástup žen a dětí kráčejících za rakví přecházel po mezích. Běžel jsem se zeptat obecního slepce: „Jaký bude svět, až vstoupím na nebesa?“

Neustále se rodíme, neustále sníme, neustále umíráme.

Kovově šedý proud řeky míří do kovově šedého moře, do měděna zbarvená žlutohnědá země plodí do měděna zbarvené žlutohnědé stromy.

Neklid uschne jako pelyněk u cesty, radost rozkvete do plného květu jako květy divokého zázvoru na horách.

Sedím v lokálce mířící k městečku, které nerozkvétá. Na tomto ostrově z venkova mizí všechny obce. Vše se mění, včetně dětství, ale já jsem odmítl kvůli dnešku upravovat minulost. Uložil jsem ji do bezčasí, hlavu schoval v dlaních. Smutek mi brání v radosti a kvůli osamění vzlykám.

1. října 1986

Popel

Stojí za rodiči, čeká, až se naposledy setká s bratrem. Zavřela oči. Běží si s bratrem hrát k řece. Váhá, bojí se přebrodit řeku, a tak jen stojí na břehu a brečí. Zaměstnanec pohřebního ústavu jej vytáhl z chladicího boxu a položil do rakve. Leží tam popelavě bílý cizinec. Bratr se s přimhouřenýma očima a usměvavou tváří vrací z druhého břehu a natahuje ruce. Obřad, pohřební vůz, kapela, krematorium, černý komín podepírá temnou noc. Následujícího dne za průzračného zimního rána, za skučení ledového větru, otevřela černou dřevěnou schránku, kterou si přinesla, a opatrně z ní nabrala prach. Sevřela ho v dlani. Popel byl teplý, tentokrát ji bratr opravdu držel za ruku.

3. října 1986

Putování po vrcholku světa

Na vrcholku tohoto světa, v pásu věčně zmrzlé země, rozsekává zemi nelítostný ledovec. Divoké tsunami tlučou do fjordů. Surrealistické iluze se stávají skutečností, iluze skutečnosti se stávají surrealismem.

7. října 1986