This Summer Will Be Different

Copyright © Carley Fortune, 2024

Translation © Petra Florianová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-572-0

ISBN mobi: 978-80-7689-573-7

Pro Meredith, samozřejmě.

Miluju tě.

ČÁST PRVNÍ

Není krásné myslet na to, že zítra je nový den, ve kterém zatím nejsou žádné chyby?

— L. M. Montgomeryová, Anna ze Zeleného domu

PROLOG

Léto před pěti lety

Zastínila jsem si oči rukama, abych si mohla nerušeně vychutnat celý výhled. Sluncem zalitý záliv. Safírově třpytící se voda pod rezavě zbarvenými útesy. Chaluhy ležící v uzoučkých hnízdech na pásu písčitého pobřeží. Dřevěná restaurace. Hromady pastí na humry. Muž v rybářských kalhotách.

Slaná mořská voda mi naplňovala nos a v uších mi zněl šum člunu. Slaný vánek mi povíval sukní šatů kolem lýtek a já se usmála. Bylo to přesně takové, jak jsem si představovala, že bude vypadat moje první dovolená na Ostrově prince Edvarda, jeden zásadní detail však chyběl. Bridget nestihla letadlo, ale já tu byla. A měla jsem hlad.

Chvíli mi trvalo, než si oči přivykly, když jsem vešla do restaurace Shack Malpeque. Mou pozornost upoutala dívka s falešnými červenými copy a slaměným kloboukem. Seděla u stolu u okna, a zatímco její starší bratr pozoroval sběrače mušlí na vodě, ona mu z talíře sebrala tlustou hranolku. Když mě přistihla, jak na ni zírám, strčila si ji do pusy a já jí ukázala zdvižený palec.

„Až přijedeme na ostrov, budou se ti tvoje problémy zdát mnohem menší,“ slíbila včera Bridget, když jsem se v našem bytě sesunula ke kuchyňské lince a čelo si položila na žulovou desku. Hladila mě po zádech. „Rodiče neposlouchej. Ty to zvládneš, Bee.“

Bridget nikdy nepoužívala mé křestní jméno. Pro většinu lidí v mém životě jsem byla Lucy Ashbyová, kromě mé nejlepší kamarádky. Pro Bridget jsem byla Bee.

Stála jsem vedle stolku pro hostesky a ručně malované cedule s nápisem ústřice k nakousnutí a z vůně sladového octa vznášející se ve vzduchu se mi začaly sbíhat sliny. Nesourodé dřevěné stoly byly plné a nikdo nevypadal, že by se chystal platit. Byl to takový ten pomalý den.

Když jsem se pomalu chystala odejít, zavolala na mě servírka se špinavě blond vlasy, která na ruce balancovala třemi talíři humrových závitků.

„Posaďte se k baru, zlatíčko.“ Otočila jsem hlavu a za mnou se objevila řada prázdných stoliček.

A on.

Stál na druhé straně pultu se sklopenou hlavou a otvíral ústřice. Bílé tričko se mu při práci napínalo na pažích a ramenou. Vlasy měl o odstín tmavší než já – tmavě čokoládově hnědé, husté a vlnité – dost krátké na to, aby mu nepřekážely v očích, ale dost dlouhé na to, aby mu neuspořádaně padaly do čela. Měla jsem sto chutí do nich zabořit prsty.

Pozorovala jsem, jak se mu napnuly svaly na předloktí, když zabořil malý nůž s dřevěnou rukojetí do ústřice, sledovala jsem, jak zakroutil zápěstím, aby ji vypáčil. Otřel si nůž o složenou utěrku a pak jej zasunul doprostřed lastury. Vrchní část odhodil stranou. Ještě jednou šmikl nožem a pak ústřici položil na lůžko z drceného ledu.

Když jsem přišla blíž, znovu si očistil čepel. Místo aby se pustil do další ústřice, zastavil se a pohlédl na mě.

Málem jsem se zapotácela. Jeho oči měly ten nejoslnivější odstín ledově modré barvy, který se vyjímal na pozadí sytého opálení. Uprostřed brady měl důlek. Jeho tvář neviděla žiletku nejméně dva dny a byla to přehlídka kontrastů. Silná čelist. Jemné růžové rty, spodní plnější než horní. Světlé oči orámované černými řasami.

Můj pohled udržel necelou vteřinu. Viděla jsem ho a on viděl mě a v tom mžiku mezi námi něco proběhlo.

Pochopení. Potřeba. Chtění.

Jiskření.

Puls se mi rozbušil, hlasitě a neodbytně mi duněl v ušních bubíncích, a tíha všech starostí, strachu a studu, kterou jsem v sobě nosila od chvíle, kdy jsem rodičům oznámila, že jsem dala výpověď, mi sklouzla z ramen jako hedvábí.

Vrátil se k práci, a když jsem si vytáhla stoličku, nevzal mě na vědomí. Zírala jsem na jeho ruce, jak neuvěřitelnou rychlostí svléká jednu ústřici za druhou. Rozebral jich celý tucet a položil je na talíř na konec baru.

Pak se podíval přímo na mě a chvíli jsme na sebe vzájemně zírali. V jeho pohledu bylo cosi ostražitého, bojovnost, která přetrvávala v těch jasných tůních. Na vteřinu jsem v něm zahlédla záblesk smutku, ale zrovna když jsem přemýšlela, odkud se vzal, bylo to pryč. Zblízka jsem viděla, že jeho pravá duhovka má pod zorničkou malilinkou hnědou skvrnku. Malá, dokonalá chybička. Najednou mi nepřipadalo tragické, že Bridget propásla náš let. Připadalo mi to jako osud. Tohle byl bezpochyby ten nejvíc sexy chlap, jakého jsem kdy viděla.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„Umírám hlady,“ odpověděla jsem a zdálo se mi, že mu cukl ret.

„Odkud jsi?“ Jeho hlas byl hluboký a suchý jako březová kůra. Jeho přízvuk byl silnější než Bridgetin – jeho „jsi“ připomínalo spíš „sé“.

„Jak víš, že nejsem odsud? Mohla bych být místní.“

Upřel na mě oči. Opět jsme si vyměnili dlouhý pohled, jako elektřina bzučící po drátu pod napětím. Jeho pozornost sklouzla k mým vlasům – měděně hnědým a spleteným do věnce kolem hlavy – a pak k mému oblečení. Zvedl obočí. Když jsem si vybírala oblečení na dovolenou, myslela jsem si, že šaty, které jsem měla právě na sobě, jsou přiměřeně venkovské – oversize, z červenobílého kostkovaného plátna. Anna Shirleyová ze Zeleného domu s moderním nádechem. Ale možná ty balónové rukávy spadající z ramen byly trochu moc.

Pokrčil jedním ramenem, což mi přišlo jako povědomé gesto. „Většina ostrovanů se neobléká do ubrusů,“ pronesl s kamennou tváří, když za ním prolétla servírka a s nesouhlasným zamlaskáním mu poklepala na rameno. Rukama jsem si uhladila šaty, zamračila se a pak jsem si narovnala výstřih.

Vzal do ruky další ústřici a poté, co ji rozebral, prohodil: „Je to pěkný ubrus.“

„Aby taky nebyl. Tenhle ubrus mi udělal díru v rozpočtu.“

„Nevšímejte si ho, zlatíčko,“ ozvala se servírka a z kuchyňského okýnka si vzala dva talíře se smaženou treskou. „Je nemožný. Myslí si, že si vystačí jen s těma očima. Ale pořád mu říkám, že ženy oceňují slušné chování.“

Zasmála jsem se. Jeho pohled se při tom zvuku stočil k mému a já to znovu pocítila. Páteří mi projel blesk.

„Tohle ženy oceňují? Dobré způsoby?“ Jeho hlas zněl tiše, jemně se mi otíral o klíční kosti a ramena.

Ten tón jsem znala. Flirtování. Byl jemnější, než na jaký jsem byla zvyklá – chyběl mu ten okatý balící podtón nemůžeš mi odolat, ale flirt tam byl. Pozvání ke hře. Úvodní hláška scenáristy při improvizaci. Mohla bych si zaflirtovat. Flirtování, v tom jsem byla dobrá. Rty se mi chvěly; jemu v koutku pohrával úsměv.

„Nevím, jak ostatní ženy, ale tahle by ocenila pohled na jídelní lístek.“ Naklonila jsem se blíž. „Prosím.“

„Tak dobře.“

Ale on mou žádost neuposlechl. Místo toho nastrouhal trochu čerstvého křenu, jehož vůně mě polechtala v nose, a položil ho spolu se dvěma plátky citronu doprostřed kruhu ústřic. Položil přede mě talíř a láhev ostré omáčky. Šest lesklých ústřic ze zátoky Malpeque.

„To je na mě.“

„Opravdu?“

Přesunul se na druhou stranu baru. Měl na sobě tmavé džíny, dole ohrnuté, a černobílé kostkované vansky. Sledovala jsem jeho bicepsy, když přede mnou naléval pivo. Vychlazený půllitr postavil přede mě.

„Tady máš...“ Odmlčel se.

„Lucy.“

„Tady máš, Lucy.“

„Děkuju…“ A ukázala jsem na něj.

Utřel si ruce do utěrky a upřel na mě oči, jako by se potřeboval před odpovědí rozhodnout. „Felix,“ řekl po chvíli.

„Obvykle pivo nepiju, Felixi.“

„Je to borůvkové pivo, které se vyrábí tady na ostrově. Ochutnej ho.“ Napila jsem se. Bylo ledové a lehce trpké.

„Díky.“ Postavila jsem sklenici na stůl. „A předtím jsi měl pravdu – nejsem odsud. Žiju v Torontu,“ řekla jsem a vzala si ústřici.

„Toronto,“ zopakoval, i když to znělo spíš jako „Terana“. Jednou vážně přikývl. „To tě teda lituju.“

Pousmála jsem se na něj. „Není třeba. Líbí se mi tam. Většinou. Byl jsi tam?“

„Jednou,“ odpověděl. „Byl jsem tam jen na jednu noc, ale stačilo to.“

Zabručela jsem. K Torontu se dá přilnout, a přestože jsem tam žila sedm let, nebyla jsem si jistá, jestli se mi to úplně podařilo. Ústřici jsem posypala špetkou křenu, vymačkala na ni citron a zvedla ji k Felixovi na pozdrav, než jsem ji se zavřenýma očima vypila. Na jazyk mi dopadla čerstvá mořská sůl a s ní i vzpomínka.

Bridget a já loni na podzim v našem bytě. Právě jsme se spolu sestěhovaly a strávily jsme víkend vybalováním a vyhodnocováním situace. Jak se naše věci k sobě hodí? Jak se k sobě hodíme my dvě? V neděli večer jsme dospěly k tomu, že máme dva otvíráky na konzervy, žádný konferenční stolek, futon s totálně nepohodlným rámem a doživotní zásobu čajových svíček z IKEA.

Byly jsme pokryté prachem a ležely na zádech na podlaze, když Bridget vyskočila a v ponožkách doklouzala do kuchyně. Z lednice vytáhla krabici ústřic ze zátoky Malpeque na Ostrově prince Edvarda. Bridget byla úžasná dvacetiletá holka s vlastním nožem na otevírání ústřic, ale já jsem nikdy předtím ústřice nejedla. V chaosu novin, plastových obalů a lepenky nemohla nůž najít, a tak celou várku otevřela šroubovákem, který vyhrabala z krabice s nářadím, a obličej jí přitom zrůžověl námahou.

„Jestli se někdy setkáš s mou rodinou,“ řekla, když jsem vylovila střep skořápky z pusy, „přísahej, že jim nikdy neřekneš, jak mizernou práci jsem s nimi odvedla.“

Kamarádily jsme spolu už rok a kromě tety byla už teď mým nejdůležitějším člověkem na světě, ale ten večer jsem se do Bridget zamilovala ještě o něco víc.

Měla by být u tohohle. Moje první ústřice na Ostrově prince Edvarda. Viděla jsem Bridget ráno, ale najednou se mi po ní začalo stýskat tak intenzivně, až mě zabolelo v krku.

Když jsem otevřela oči, Felix na mě zíral. Přísahala bych, že jsem zahlédla náznak bolesti – melancholii, která plavala pod modrou hladinou. Ale ta se zase rozplynula, když mu jeden koutek vyjel nahoru.

„Chutná?“ zeptal se.

„Moc.“

Posunula jsem se na židli a zkřížila nohy. Cítila jsem, jak se začínám červenat. Své nejsilnější emoce si nosím na hrudi v jasně červené barvě. Začíná to mezi prsy a pomalu se to plíží ke krku. Felixovy oči sjely dolů a přistály na trojici znamének u mé klíční kosti.

„Tak co tě přivádí na ostrov?“

„Výlet s kamarádkou.“

Byl to Bridgetin nápad, že až konečně rodičům povím, že jsem dala výpověď z firmy, kde jsem dělala v PR, pojedeme na dovolenou k její rodině na ostrov. Dva týdny ústřic, písku a moře. Dva týdny bezstarostného odpočinku. Jako bychom v našem přátelství dosáhly nové úrovně. Rok jsme byly spolubydlící a rok předtím jsme se přátelily, ale nikdy nikoho pořádně nepoznáte, dokud nepoznáte jeho rodinu. A já se nemohla dočkat, až poznám tu Bridgetinu. Byla to ta nejpříjemnější, nejschopnější a nejsrdečnější osoba, jakou jsem znala, a já chtěla vidět, odkud pochází.

Felix se podíval na prázdnou stoličku vedle mě. „Kamarádku jsi po cestě ztratila?“

Bridgetini rodiče byli až do následujícího týdne na návštěvě u přátel v Novém Skotsku a její mladší bratr nereagoval na její zprávy ani telefonáty ohledně mého samostatného příjezdu. Měla jsem k nim zajet a sama se dostat do domu. „Obejdi dům až na terasu,“ vysvětlovala mi Bridget. „Pod keramickou žábou je náhradní klíč.“

Nesnášela jsem samotu stejně jako jen tak sedět a nic nedělat a nechtěla jsem strávit zbytek odpoledne tím, že se budu sama povalovat v domě Clarkových a v hlavě se mi bude ozývat nespokojenost mých rodičů. Jela jsem půjčeným autem přímo z charlottetownského letiště do restaurace Shack Malpeque.

„Kamarádka přijede zítra,“ řekla jsem a upřela na Felixe pohled. Zpracoval tu informaci, hlavu nakloněnou na stranu, přimhouřil oči a pak zvedl nůž. Sledovala jsem, jak během několika minut otevřel tři tucty ústřic a jeho ruce se pohybovaly s působivou rychlostí. Už jsem si začínala myslet, že jsem ho špatně odhadla, když promluvil a upřel na mě oči.

„Máš nějaké plány, než kamarádka přijede?“

Možná to bylo tím pivem nebo tím, že jsem byla na novém místě, ale obvykle nejdu na věc tak zpříma a nejsem si zas tak jistá, co chci. „Ne,“ odpověděla jsem Felixovi. „Jsem pro každou špatnost.“

Oči se mu rozšířily a pak zaklel. Po ruce mu stékala stružka krve. Popadla jsem hrst papírových ubrousků z dávkovače a spěchala kolem baru. „Jsi v pořádku?“

Zvedl ruku s ranou na levém zápěstí a já ji přikryla ubrousky.

„Myslím, že to bude chtít zašít.“

„Je to jen škrábnutí.“

Přistoupila jsem blíž, držela mu ruku a tlačila na ránu.

„Pro lásku boží,“ zavolala servírka. „Vyčisti si to a pak vypadni.“

Stále jsem ho držela za ruku a následovala do malé kanceláře, kde v zásuvce stolu našel lékárničku.

„Stává se to často?“ zeptala jsem se, když jsem mu ovázala zápěstí gázou. Na kůži jsem cítila teplo jeho dechu.

„Ne, Lucy. Krásné ženy nemají tendenci mi sdělovat, že jsou pro každou špatnost, když v ruce držím ostrý nástroj.“

Usmála jsem se. „Co takhle tupý?“

„Obávám se, že ne.“

„To je škoda,“ řekla jsem, ne že bych mu úplně věřila. Jeho tvář byla spojením úchvatného a drsného. Navíc ty vlasy a bicepsy. Taky jsem si pořádně prohlédla jeho zadek a byl vynikající. Vsadila bych se, že Felix už někdy slyšel jednu nebo dvě balicí hlášky zahrnující slovní hříčky o špatnostech. Od té doby, co jsem vešla do restaurace, jsem jich vymyslela nejméně pět.

Připevnila jsem obvaz, ale nedokázala jsem se přinutit, abych ho pustila. „Chceš si to nechat prohlédnout?“ zeptala jsem se. „Můžu tě odvézt do nemocnice.“

„Moje ruka je v pohodě.“ Felix se přikrčil, aby se mi podíval do očí.

Jiskra. Záblesk. Zahoření.

„Co kdybys mě místo toho odvezla domů, Lucy?“

Cestou jsme skoro nepromluvili, ale vzduch v autě byl plný očekávání. Cítila jsem, jak Felixova pozornost putuje od mé tváře k ramenům. Dolů. Jsem si jistá, že musel vidět puls na mém krku.

Byla jsem nervózní, žaludek se mi převracel a propadal jako rackové na otevřené obloze. Ve svých čtyřiadvaceti letech jsem už zkušenosti s nezávaznými známostmi měla. Úlety, známosti, zábava na jednu noc, pár týdnů blbnutí – nezávazné vztahy byly mou specialitou. Ale z tohoto jsem měla jiný pocit. Zdálo se to být riskantnější. Nebyli jsme spolu na drinku ani na večeři. Nevygooglovala jsem si ho. Nevěděla jsem, jak se jmenuje ani kolik mu je let. Asi tak dvacet? O Felixovi jsem věděla jen to, že je sexy, že otvírání ústřic v jeho podání vypadá jako předehra a že se mnou chce mít sex.

Odbočila jsem na příjezdovou cestu z červené hlíny, která se klikatila celerově zelenou loukou. Na kraji rostly v trsech růžové a fialové květy. Projela jsem jednu zatáčku, pak druhou a na obzoru se objevil dům. Hrdě stál v dálce, s šedivými cedrovými šindeli na střeše, která se na obou koncích tyčila do dvou dramatických vrcholů. Obložení bylo svěže bílé, vchodové dveře vesele žluté. Za domem se rozprostíral oceán, třpytivá modrá pláň.

„Tady bydlíš?“ zeptala jsem se, jakmile jsem zaparkovala. Záhony kolem byly fantastické. V Torontu už sezona pivoněk skončila, ale tady byly v plném květu. Musel jich tu být nejméně tucet. Byla tu i spousta růží. Purpurový plamének šplhající po žebříčku. Žluté třapatky. Hledíky. Obrátila jsem se na Felixe. „To je tvoje zahrada?“ Ale on už vystupoval z auta.

Obešel kapotu, otevřel mi dveře a natáhl ruku. Atlantský vzduch se mi prodíral do plic a silný vítr mi povlával sukní kolem nohou. Zasmála jsem se a snažila se ji udržet na místě, ale Felix si mě přitáhl k sobě. Zapomněla jsem na pivoňky. Byl o kousek vyšší než já a dokonale jsme k sobě pasovali, nos na nos, hrudník na hrudník, bok na bok.

„Nečekala jsem, že dnešní den dopadne takhle,“ vydechla jsem.

Zachytila jsem, jak se mu v levé tváři mihl dolíček, když se usmál, a po smutku, který jsem z něj cítila v restauraci, nebylo ani stopy.

„Ne?“

Svými rty se dotknul mých, než sjely dolů k mému krku. Zaklonila jsem hlavu a zadívala se na volavku, která prolétla nad ním.

„Ne-ne.“

Jeho strniště mě zašimralo na kůži, jak si jeho ústa hledala cestu k trojúhelníku znamének. Políbil je a pak ochutnal jazykem. Zachvěla jsem se.

„Asi sis neudělala průzkum,“ zašeptal a přiblížil mi rty k uchu. „Takhle vždycky vítáme nádherné ženy z daleka – tradiční ostrovní pozdrav.“

Z hrdla se mi vydral smích. „Kdybych to věděla, přijela bych dřív.“

Jeho ruka se mi obtočila kolem zátylku. „Myslím, že máš dokonalé načasování.“

Mezi našimi těly byla uzounká mezera a my jsme se jednu jiskřivou vteřinu pozorovali, než jsme se přitiskli k sobě. Chtěla jsem na to jít rychle, ale začalo to pomalu a jemně, nejistě, dokud Felixův jazyk neproklouzl kolem mých rtů. Naklonila jsem se k němu a prsty zabořila do jeho vlasů. Olízl mi spodní ret a já zasténala. A vzápětí se mých rtů dotkly jeho zuby. Jeho kousnutí nebylo tvrdé, ale překvapilo mě natolik, že jsem otevřela oči.

Odstoupil, pohled tmavší než před chvílí. „Příliš?“

Dotkla jsem se úst a zavrtěla hlavou. „Ještě.“

Felix mě zavedl do domu, a než jsem se stačila rozkoukat, už jsme se zase líbali. Sáhla jsem po lemu jeho košile, když jsem uslyšela kovové cvaknutí mého zipu, a pak už jsme se svlékali, zakopávali o oblečení a šplhali po schodech do jeho ložnice, zběsilá změť končetin a smíchu.

Padli jsme spolu na jeho postel, už nazí. Felixovo tělo bylo samá vyrýsovaná a vystínovaná linie, jako by bylo navrženo pro co nejlepší aerodynamiku. Měl široká ramena a pevnou hruď porostlou tmavými chlupy. Přejížděla jsem prsty po jeho bronzové kůži a obdivovala pevné kopečky svalů pokrývající jeho břicho.

Jeho pokoji jsem moc nevěnovala pozornost, všimla jsem si jen ohmataného výtisku Širého Sargasového moře na nočním stolku, který mě zaujal, zatímco mě Felix líbal po těle. Přišlo mi to jako neobvyklá četba pro dvacetiletého kluka, ale pak se mi jeho čelist otřela o vnitřní stranu stehna a já si přestala všímat výzdoby.

Slunce zapadalo, na obloze se vlnily pruhy královské modři a oranžové, a my se rozhodli, že potřebujeme doplnit energii. Felix připravil večeři. Tlusté krajíce křupavého chleba namazané máslem. Talíř šťavnatých rajčat, osolených a lesknoucích se olivovým olejem. K tomu studené grilované kuře. Čedar. Kukuřičný klas. Udělali jsme sendviče s rajčaty a sýrem a vychutnali si plný talíř kuřete na terase s výhledem na záliv, on v boxerkách, my oba v bílých tričkách, která vytáhl z plné zásuvky.

Napodruhé jsme se nahoru nedostali. Nedostali jsme se ani do domu. Felix chutnal jako zralá letní rajčata, jež jsme jedli k večeři – čerstvý příval slunce a soli.

Ještě víc, říkala jsem si. Víc.

Ráno jsem se probudila s Felixovou rukou omotanou kolem boků a jeho tělem obtočeným kolem mého. Museli jsme takhle usnout, ale nepamatovala jsem si to. Ležela jsem klidně, nechtěla jsem ho budit, nechtěla jsem čelit nevyhnutelnému rannímu trapasu. V noci jsme byli pobláznění. Byli jsme cizí lidé, kteří se chovali jako znovu nalezení milenci. Myslím, že Felix se potřeboval uvolnit stejně jako já. Za denního světla bychom se jistě oba styděli. Ale pak jsem ucítila zaškrábání jeho strniště na rameni a šepot jeho rtů na krku. A nebylo to trapné. Bylo to pomalé a líné a sladké, jako teplá karamelová poleva stékající po kopečku zmrzliny.

Když jsme se nakonec od sebe odtrhli a já vyhrkla, že bych už měla jít, Felix mi odpověděl, že nemusím spěchat.

„Jestli chceš, dej si sprchu,“ nabídl. „Piješ kávu nebo čaj?“

Tak jsem zůstala. Osprchovala jsem se. Felix si dal čaj a já kávu. „Kdy potřebuješ odjet, abys vyzvedla kamarádku na letišti?“ zeptal se. Byli jsme na terase, on v křesle a já v rohu venkovní pohovky, kde jsme se předešlou noc nechali unést.

„Myslím, že za chvilku. Její letadlo přistává ve dvanáct.“

Felix foukl do čaje a z hrnku se vyvalila pára.

„Včera to bylo fajn,“ řekl a zvedl oči k mým. „Vím, že jsi tu na dva týdny, ale...“

Přerušila jsem ho. „Felixi, minulá noc byla...“ Výbušná. Pekelně žhavá. Nejspíš zničující. Opravdu nejlepší sex, jaký jsem kdy zažila.

„Bylo to... no, byl jsi tam taky. Víš, jaké to bylo.“

Očima sjel na ruměnec, který mi vykvetl na hrudi, a zastavil se na trojici znamének. „Byl jsem tam.“

Chtěla jsem, aby věděl, že jsme na stejné vlně. Nemuseli jsme o tom mluvit. „Snažím se říct, že souhlasím – bylo to ohromné. Pět hvězdiček. Ale vím, že to byla jednorázová záležitost.“

„Aspoň se čtyřmi opakováními.“ Jeho jediný dolíček zablikal.

„Jasně,“ usmála jsem se a zahleděla se na něj.

Jiskra. Záblesk. Zahoření.

Odkašlal si. „Kde jste ubytované? Jestli chceš, můžu ti dát pár tipů na místa, kam se podívat. Mám seznam pro případ, že se mě někdo v restauraci zeptá. Včera večer jsem nechal telefon u kamaráda v autě, ale pošlu ti to, jakmile mi ho dneska přiveze.“

„To by bylo vlastně skvělé.“ Sáhla jsem po telefonu a otevřela řetězec textových zpráv s Bridget. „Moje kamarádka tady vyrostla, ale už léta žije v Torontu.“ Přečetla jsem adresu, kterou mi dala na Summer Wind, a pak jsem se podívala na Felixe.

Pozoroval mě bez mrknutí oka, obličej mu najednou pobledl.

„Cože?“

Trvalo mu několik vteřin, než promluvil. „Víš to jistě?“

„Myslím, že ano.“ Znovu jsem si přečetla adresu. „Proč? Znáš ji?“ Oči mu těkaly po mém obličeji. „Jsi Bridgetina kamarádka,“ pronesl Felix. „Myslel jsem, že přijedeš až příští týden.“

Otevřela jsem pusu, abych odpověděla, ale pak jsem si všimla zelené keramické žáby vedle posuvných dveří. Žaludek mi udělal přemet, rychle a tvrdě, jako když letí kovadlina z okraje útesu.

„Panebože.“

Bridget mi dala na cestu jen tři pravidla.

Číslo 1. Sněz tolik ústřic, kolik vážíš.

„Ty jsi Bee,“ řekl Felix.

Zavrtěla jsem hlavou, i když měl pravdu. Byla jsem Bee.

Číslo 2. Hoď město za hlavu.

Odtrhla jsem zrak od žáby, pod kterou, jak jsem věděla, je svazek klíčů.

„Ty jsi Wolf,“ zamumlala jsem. „Ty jsi Bridgetin...“ Nevolnost mě zasáhla tak závratnou silou, že jsem nedokázala větu dokončit. Zakryla jsem si ústa třesoucí se rukou.

A číslo 3. Nezamiluj se do mého bratra.

„Jo,“ odvětil Felix. „Bridget je moje sestra.“

1

Nyní

Devět dní do Bridgetiny svatby

Prohlížím si návrh na stole před sebou a mračím se. Je detailnější než mé obvyklé náčrty. Někdy, jen abych se předvedla, udělám jednoduchou vyšrafovanou kresbu, zatímco mě klient pozoruje. Ale s květinami pracuju už víc než pět let a na slavobrány a chupy už nákresy nepotřebuju.

Tentokrát jsem však pečlivě vykreslila každý list a okvětní lístek, vystínovala je zelenou, modrou a bílou barvou, ale pořád to není ono. Květinové slavobrány jsou moje specialita a tahle musí být velkolepá. Dechberoucí. Dokonalá. Protože pod tímto obloukem bude stát Bridget, až si s Milesem před svými přáteli a rodinou slíbí, že se budou navždy milovat a opatrovat. Právě tady se jako manželé poprvé políbí. Bridget povede k oltáři její tatínek, ale já mám pocit, že ji předávám i já. Svou nejlepší kamarádku, která se brzy vdá.

„Připadá mi, že tomu něco chybí. Asi by to chtělo přidat trochu dramatičnosti,“ říkám Farah, která je mou pravou rukou v In Bloom a pracuje tu skoro stejně dlouho jako já. Je básnířka s dokonalým okem a tvůrčí duší, jež mé tetě dodávala inspiraci a energii. Farah tvrdí, že aranžování květin jí pomáhá v umění. Ráda nosí rozmazané, černé oční linky a oblečení ve výrazných barvách. Dnes jsou to svítivě oranžové legíny v délce nad kolena.

Otočím se na stoličce čelem k ní. „Co myslíš?“

Zabručí a pak zamíchá papíry, takže všechny mé náčrty Bridgetiných květin – kytice na stůl, do ruky, kytice do knoflíkové dírky, girlandy a různá další aranžmá – jsou seřazeny vedle sebe. „Máš tady tolik rostlinného materiálu, že by se tam hosté nemuseli vejít.“

Farah má způsoby, které oscilují mezi lhostejností a opovržením. Trvalo měsíce společné práce, než jsem spatřila její plný úsměv, roztomilou mezeru mezi předními zuby, a další měsíce, než jsem odhalila, že tento její přístup jsou většinou jen silné řeči. Farah s sebou do práce vodí svou černou labradorku Sylvii a je to starostlivá psí máma. Sylvia teď spí pod stolem, čumák na mé noze.

„Myslíš, že je to moc?“ zeptám se.

Upře na mě oči v barvě espressa. „Obvykle nad návrhem takhle moc nepřemýšlíš.“

Je to pravda. Teta Stacy mi ukázala, jak se správně starat o květiny, jak na zahradě, tak ve váze, a ráda mi předávala své triky. Ale můj smysl pro rovnováhu, pro barvy a tvary je vrozený. A jakmile se dostanu do varu, způsob, jakým mé ruce převezmou úlohu mozku, je až kouzelný. Rychlé šmiknutí nůžek stříhajících stonek je můj oblíbený zvuk.

„Máš na to oko, miláčku,“ říkávala teta. „Dar, který se nedá naučit.“ Než se Stacy stala floristkou, byla herečka. Proslavila se opakovanou rolí dotěrné italské příbuzné v kanadském dramatu pro teenagery Ready or Not a třemi sezónami na Stratfordském festivalu. Znala spoustu citátů a hlášek a pronášela je s velkou pompou.

„Já vím,“ souhlasím s Farah. „Ale...“ Odmlčím se.

„Je to pro Bridget,“ dokončí za mě.

„Jo, Bridget.“

Moje nejlepší kamarádka má slovník námořníka, lví srdce a děsivou vášeň pro seznamy, štítkovače a tabulky. A přesně v tomto stylu s chirurgickou přesností dohlíží na plánování svatby. K dispozici je barevně rozlišený pořadač a sdílený kalendář Google pro nesčetné schůzky – přístup k němu má jak její snoubenec Miles, tak já, stejně jako k jejím složkám s kontakty na dodavatele a svatebčany, harmonogramu dne a výběru hudby k obřadu.

Jedinou věcí, nad kterou se vzdala kontroly, jsou květiny. Dala nám s Farah volnou ruku a my jsme celé hodiny vymýšlely, jak Gardinerovo muzeum vyzdobit tak, aby vypadalo jako ten nejúžasnější skleník. Pivoňky a růže, lilie a pryskyřníky, popínavý břečťan, asparágus a lístky magnólií.

Bridget se bude líbit, cokoli udělám. Je mou nejhlasitější zastánkyní, nejhlučnější fanynkou. Mojí jedinou fanynkou teď, když tu už teta není. Je to jediný člověk v mém životě, jehož láska a podpora přicházejí svobodně a bez podmínek. Věří mi víc než já sama sobě. Její svatební květiny jsou příležitostí, jak jí poděkovat, jak jí splatit vše, co pro mě udělala, a já jsem se rozhodla, že překonají všechno, co jsem kdy vytvořila. Jsou mým darem pro ni. A chci, aby ji můj dar rozplakal.

Frustrovaně lehce bouchnu čelem do stolu, čímž vyděsím Sylvii, takže ji podrbu za uchem a ona se zase uklidní.

Nade dveřmi zacinká zvonek, vyskočím a usměju se na mladého muže, který právě vešel. Je pěkně oblečený a vypadá nervózně. Hádám, že jde o první rande. Možná je to důležité rande. Žádost o ruku? Na takové věci mám nos a s Farah pořádáme nevyhlášenou soutěž o to, komu se podaří příležitost uhodnout. Možná se chystá požádat svou lásku, aby se k němu nastěhovala?

„Dobrý den,“ pozdravím. „Můžeme vám pomoci s něčím konkrétním?“

„Jo. Chci si koupit nějaké květiny.“

Cítím, jak se Farah přemáhá, aby nezakroutila očima.

„Tak to jste na správném místě. Jde o zvláštní příležitost? Pro koho nakupujete?“

„Jsou pro mámu mého přítele. Nevím, co má ráda.“

„Seznámení s rodiči?“ zeptá se Farah.

„Jo.“

Samolibě se na mě podívá. Byla jsem blízko.

„Máme rezervaci na šestou hodinu v restauraci na konci ulice,“ vysvětluje. „Viděl jsem vaši výlohu a uvědomil jsem si, že bych jí asi měl něco přinést.“

Mrknu na hodiny. Je za pět minut třičtvrtě na šest. Zvláštní. Bridget by tu už měla být. Má se se mnou setkat za patnáct minut, ale obvykle chodí dřív. Dneska večer má v butiku o blok dál na západ poslední zkoušku šatů. Půjdeme tam spolu, vyzvedneme šaty a pak si zajdeme na večeři.

„Pomůžu vám vybrat,“ nabídne se Farah a vstane. Mluví k zákazníkům tónem, který zní zároveň odevzdaně i moudře. Nikdy bych to nedokázala tak jako ona. Bublá ve mně smích, zeširoka se usmívám.

Vede ho k našim ručně vázaným kyticím. Zbývají už jen tři, ale má štěstí, že si může vůbec z něčeho vybrat, protože na konci dne máme často vyprodáno.

Zatímco mu Farah pomáhá vybírat, vracím se k nákresu. Přimhouřím jedno oko a představím si Bridget v šatech v barvě slonové kosti a Milese v obleku. Její šaty jsou elegantní, jednoduché, což je jeden z důvodů, proč mám pocit, že by slavobrána měla být výraznější. Kdyby byly její šaty extravagantní, dala bych si záležet na tom, aby je květinová výzdoba nezastínila. Šaty jsou úžasné, ale není na nich ani kvítek. Ani vlečku nemají.

Vlečka.

Vezmu tužku a začnu kreslit hrubý nákres oblouku, který se kaskádovitě svažuje k podlaze a táhne se nad zemí. Bude to květinová řeka. Vlečka z květin.

Nevšimnu si, že se mi Farah naklání přes rameno, dokud neuslyším, jak říká: „Propracované.“

„Dokonalé.“

„Dokonalé,“ souhlasí.

Dalším krokem je zjistit, co potřebuju objednat, ale na to mám ještě čas. Aukce květin, kde každý týden nakupuju většinu zboží, se koná v úterý ráno, takže mám ještě pět dní na rozhodnutí. A teď, když už mám návrh slavobrány hotový, se můžu věnovat zítřku. Koušu se do rtu.

Farah se zeptá: „Chceš před tou schůzkou ještě něco probrat?“ Jako by mi četla myšlenky.

Zítra mám snídani s Lillian, manažerkou společnosti Cena, jednoho z nejvíc nóbl řetězce restaurací v Torontu. Dočetla se o našem krámku v novinách a má zájem, aby se In Bloom ujalo květinové dekorace ve všech restauracích společnosti Cena. Je jich osm, z nichž jedna se nachází v honosném hotelu, kde máme schůzku. Můj pátek začne omeletou za třicet dolarů a smlouvou, která mi může změnit život.

„Myslím, že jsem v pohodě,“ odpovím Farah.

Jsem si jistá, že ty dokumenty zítra podepíšu, ale nemůžu popřít, že mě to zneklidňuje. Nejsem si jistá, jestli si to rozmýšlím znovu a znovu proto, že mě firemní zakázky nenaplňují – desítky uniformních váz, bez důvtipu, neosobní. Nebo jestli se bojím, že nezvládnu nárůst objemu zakázek. Teď mám Farah a dva brigádníky, ale pokud se pustím do spolupráce s Cenou, budu potřebovat dva nebo tři zaměstnance na plný úvazek. A i když ráda aranžuju květiny, být manažerkou mě nebaví. Náročné rozhovory jsou pro mě zkrátka náročné. Ale pokud mě brzdí pochybnosti o sobě a strach – je to další důvod, proč do toho skočit po hlavě. To a podepsání smlouvy znamená, že mohu Farah podstatně zvýšit plat, což si zaslouží.

„Jsem natěšená,“ říkám Farah. „Jsem ale taky unavená. Už týdny jsem se pořádně nevyspala.“ Příliš přemýšlím o tom, kdy bych měla spát.

„Možná kdyby sis vzala den volna...“

„Víš, že to nemůžu udělat.“ Už teď jedeme na plné obrátky.

Zavrčí. „Tak dneska večer nezůstávej dlouho venku. Jsi k ničemu, když si dostatečně neodpočineš.“

Farah přistoupí ke vchodovým dveřím a otočí zámkem. Podívám se na hodiny a překvapeně zjistím, že už je šest. Bridget má patnáct minut zpoždění. Bridget nikdy nechodí pozdě. Je to ten nejspolehlivější člověk, kterého znám.

Už sedm let jsme nejlepší kamarádky a za celou tu dobu přišla pozdě přesně jednou. Když jsme spolu jely poprvé na výlet. A to stálo za to.

„To je divné,“ poznamenám a snažím se, aby mi do hlasu nepronikl strach. Bridget je v pořádku. Musí být.

„Musela se zaseknout v dopravní špičce,“ navrhuje Farah. Ale v jejím hlase slyším nejistotu.

„Možná.“

Bridget pracuje jako viceprezidentka pro propagaci v nemocnici Sunnybrook a chystala se vyrazit přesně v pět, takže měla spoustu času, i kdyby byla doprava otřesná, což obvykle bývá.

Pošlu jí zprávu, ale neodpoví.

Deset minut po šesté se dostaví panika. Odemykám vchodové dveře a vcházím do dusného srpnového večera. Rozhlížím se nahoru a dolů po Queen Street East a hledám hlavu s bělozlatými kudrnami. Ještě dřív, než jsme spolu vůbec promluvily, zamilovala jsem se do Bridgetiných vlasů, zírala jsem jí na zátylek na celofiremní akci. Kvůli svatbě si je obarvila na platinovou, ale já mám raději její přirozený, jemnější odstín. Připomínají mi kupky sena v pozdním létě.

Stejně jako zbytek Toronta i Leslieville za horkých nocí vyzařuje své kouzlo. Vidím tři červené tramvaje jedoucí na západ v řadě za sebou, postaršího baseta v kočárku a batole držící roztékající se kornout zelené mátové zmrzliny s kousky čokolády, kterou má upatlané ruce i obličej. Ale Bridget nevidím.

Když se vrátím dovnitř, Farah kontroluje aranžmá pro zítřejší dodávku, a tak vezmu vzadu koště a začnu zametat listí, květiny a odstřižky stuh.

Farah na mě ukáže dlouhým prstem, jehož ostrý nehet je na špičce ozdoben jasně žlutým proužkem. „Přestaň dělat, co děláš. Nepotřebuju tvoji pomoc.“

„Já vím, že ne, ale jsem tady…“ A potřebuju rozptýlení.

„Sedni si. Aspoň na třicet vteřin se zklidni. Tvůj stres znervózňuje i mě.“

Znovu se podívám na hodiny. Šest osmnáct. Srdce mi buší.

Bridget by si nenechala ujít něco tak ohromného, jako je poslední zkouška šatů. „Měly jsme být v tom obchodě se šaty v šest.“

Zavolám do butiku. Možná jsme se špatně pochopily a měly jsme se sejít až tam. Ale neměly, roztrpčená prodavačka, která zvedla telefon, mi oznamuje, že Bridget tam není. Ve skutečnosti má dvacet minut zpoždění, zavírají v sedm, a že v tomto ročním období jsou velmi zaneprázdnění, copak to nevím? Omlouvám se a ujišťuji prodavačku, že tam brzy budeme.

Přestanu zametat a vytáhnu si stoličku. Pošlu Bridget další zprávu, prsty se mi začínají třást, a pak se podívám na web torontského zpravodajského kanálu CP24 a hledám informace o nehodách na její trase.

„Lucy,“ napomene mě Farah. Jemný tón v jejím hlase se mi ani trochu nelíbí.

Už jsem přišla o tetu. Nemůžu ztratit i Bridget.

Něco je velmi špatně.

Znovu se postavím. Začínám přecházet po místnosti. Sylvie mě chvíli pozoruje, pak opustí své místo pod stolem a začne chodit vedle mě.

Uplyne nejdelších pět minut mého života a pak mi v dlani zavibruje telefon. Zvuk, který se mi vydere z úst, když si na displeji přečtu Bridgetino jméno, je hrdelní, něco mezi vzlykem a úlevou.

„Bridget, kde jsi?“ vyhrknu. „Jsi v pořádku?“

Její hlas se přerušuje, sotva je slyšet přes vítr, který fouká do mikrofonu.

„Neslyším tě. Slyšíš mě?“

„Bee?“

Spojení praská. Slyším zasvištění posuvných dveří a pak foukání ustane.

„Bee?“ Na druhém konci se ozve hlas mé nejlepší kamarádky, ale nezní jako obvykle. Zní nešťastně. Křehce.

„Co se děje? Kde jsi? Už před půl hodinou jsme měly být na zkoušce šatů.“

„Jsem doma,“ řekne. „Jsem v Summer Wind.“

Chvíli trvá, než mi její slova začnou dávat smysl. „Ty jsi ... co?“ Puls se mi v uších rozbušil jako kladivo. „Je tvoje rodina v pořádku? Tvoji rodiče? Je –“ zarazím se, abych nepoužila špatné jméno. „Je Wolf v pořádku?“

Slyším, jak popotáhla, a zatajím dech. „Jo. Jsou v pohodě. Ale myslela jsem, že tu budou. Neřekli mi to.“

„Nerozumím ti, Bridget. Co ti neřekli?“

„Rozhodli se jet na svatbu do Toronta autem. Dělají si z toho nějakou dovolenou,“ odpoví a hlas jí vyletí do fistule. „Víš, jací jsou.“

Vím, jací jsou. Bridgetini rodiče jsou spontánní, pravý opak své dcery. Přivádí ji tím k šílenství. Proto je nejen velmi neobvyklé, že se Bridget sebrala a odjela na ostrov, ale je to hluboce znepokojující.

„Dobře. Ale Bridget, proč jsi na Ostrově prince Edvarda? Za necelé dva týdny se vdáváš.“

Dnes večer je zkouška šatů. Zítra mám jít k ní domů. Miles se chystal uvařit luxusní večeři, zatímco já měla Bridget pomoct doladit zasedací pořádek a připravit seznam záběrů pro fotografa. O víkendu pro ni pořádám rozlučku se svobodou.

„Já vím. Já vím. Já vím. Ale potřebovala jsem utéct, Bee. Potřebovala jsem se vrátit domů.“ Mluví překotnou rychlostí, tak rychle, že mi skoro unikne, co následuje. „A potřebuju tě tady se mnou.“

„Potřebuješ mě tam? Na Ostrově prince Edvarda?“

Farah se obočí vyšplhá až k linii vlasů.

„Opravdu, opravdu ano. Prosím, přijeď,“ řekne. Další popotažení.

„Zítra letí letadlo, kde jsou ještě volná místa. Právě se dívám na web.“

„Chceš, abych zítra přijela na Ostrov prince Edvarda?“ Podívám se na Farah.

Sylvie sedí vedle ní, hlavu nakloněnou na stranu.

„Prosím, Bee. Prosím, přijeď. Potřebuju tě.“

Seznam výmluv, proč bych měla zůstat v Torontu, je dlouhý. Zítra je schůzka s Cenou. V úterý aukce květin. Nevím, jestli si naši brigádníci budou moci vzít směny navíc. Taky je tu Bridgetina svatba, na kterou se musíme připravit.

Ale Bridget nikdy nežádá o pomoc. Nikdy to nepotřebovala. Šla by za mnou až na konec světa, ale nepotřebuje mě tak, jako já potřebuju ji. Až doteď. Jela bych kamkoli, kdyby mě požádala o pomoc. Říct ne nepřipadá v úvahu.

Podívám se na Farah. „Jeď,“ zašeptá.

„Dobře,“ odpovím Bridget a zavrtím hlavou. Nemůžu uvěřit, že to dělám.

„Přijedeš na ostrov?“

Polknu. „Jo,“ odpovím Bridget. „Přijedu.“

I když existuje jeden velmi dobrý důvod, proč bych už nikdy neměla vkročit na Ostrov prince Edvarda.

2

Nyní

Osm dní do Bridgetiny svatby

Dívám se oválným oknem na letištní plochu a sleduju, jak nakládají můj růžový kufr na dopravní pás. Jede po rampě do břicha letadla, zatímco mě v břiše šimrají starosti.

„Za pár minut odlétáme do Charlottetownu na Ostrově prince Edvarda,“ ozve se z reproduktoru kapitán a já si zkroutím prsty v klíně. Nebyla jsem si jistá, jestli ta slova ještě někdy uslyším.

Když se letadlo vznese, dlouze se nadechnu. Nadechnu se a vydechnu. A pak znova. Neměla bych být nervózní. Letím, protože Bridget je v krizi. S ním to nemá nic společného. Pravděpodobně ho ani neuvidím. Nejspíš je v autě s rodiči a míří do Toronta. Neměla jsem odvahu se Bridget zeptat, ale na tom nezáleží. Neměla bych na něj vůbec myslet. Jediná moje starost je Bridget.

Když jsme spolu mluvily, byla velmi rozrušená a nechtěla říct nic o tom, proč odjela domů. Vím jen, že na ostrov dorazila včera a že mě chce mít po svém boku.

„Bridget je pravá pohádka tvého života,“ řekla jednou moje teta Stacy a já souhlasila.

Myslela jsem si, že když jsem se na vysokou přestěhovala ze St. Catharines do Toronta, navážu úžasná přátelství. Říká se, že univerzita je místo, kde se člověk setká s lidmi stejného ražení, ale já jsem proplula čtyřmi roky studia profesionální komunikace a nikdy jsem nenašla nikoho, s kým bychom si sedli.

Když jsme se sblížily, Bridget mi řekla, že je někdy nejosamělejší v místnosti plné lidí, a já si pomyslela: Ano, to je přesně ono. Sem tam jsem s někým chodila a měla široký okruh přátel, ale kromě tety nebyl nikdo, kdo by mi opravdu rozuměl. A pak jsem potkala Bridget.

Naše kdysi dávno před lety začalo v sobotu večer. Bylo mi dvaadvacet a jedna manažerka z PR ﬁrmy, kde jsem pracovala, pořádala ve svém domě ve čtvrti Annex v Torontu večírek. Bylo to staré cihlové sídlo s věžičkou a velkým schodištěm. Na dvorku stál bílý stan, svítily papírové lucerny a vše doplňoval bazén s neviditelnou hranou. Měla jsem na sobě volánkové šaty a korunku z květin z tetiny zahrady. Noc mi připadala kouzelná.

Ve skutečnosti se to moc nelišilo od večírku, na kterém jsem byla o dvě ulice dál v prváku na vysoké. Vypilo se ohromující množství alkoholu. Nikdo neměl plavky, ale jeden chlápek z finančního oddělení skočil do bazénu úplně oblečený. Ostatní ho následovali. Když jeden ze společníků začal zírat na můj hrudník, udělala jsem obrovský krok vzad a vyvrtla si kotník. Skončila jsem se zlomeným podpatkem na zemi. To byl jasný signál k odchodu.

Kráčela jsem bosá po Brunswicku, když jsem uslyšela zacinkat zvonek na kole a pak: „Ahoj, Popelko.“

Otočila jsem se a za mnou byla Bridget, která seděla na červeném furtšlapu, na sobě ustřižené džínové lacláče, bílou helmu a ani trochu make-upu. Byla dechberoucí.

Nikdy předtím jsme spolu pořádně nemluvily, ale znala jsem ji z práce. Byla asistentka jako já, ale na schůzkách mluvila s autoritou člověka s dvojnásobnými zkušenostmi. „Jsi Bridget, že?“

„Jo. A ty jsi Lucy Ashbyová, ta holka, co si na schůzkách kreslí sedmikrásky.“

Usmála jsem se. „A taky tulipány.“

„Takže ten večírek byl pěkně na hovno.“

„Jo. Myslela jsem, že to nebude zas taková...“

„Neskonalá katastrofa?“ doplnila Bridget.

Přikývla jsem.

Ukázala na botu v mé ruce. „Co se stalo?“

„Zašprajcla jsem se mezi dlaždicemi a spadla do louže u bazénu.“ Otočila jsem se, abych jí ukázala mokrý flek na zádech. „Aspoň doufám, že to byla voda z bazénu. Zlomil se mi podpatek.“

„Kde bydlíš?“

„Na rohu Jarvis a Wellesley.“

„To je kousek ode mě. Bydlím v Cabbagetownu. Naskoč si.“

A tak jsem se ocitla na Bridgetiných řídítkách na Bloor Street a poslouchala její vyprávění o dospívání na Ostrově prince Edvarda. V jednu chvíli jsem se smála tak, že jsem málem spadla. Když jsme dorazily k mému domu, sedly jsme si na schody a přes hodinu si povídaly.

„V úterý ti budu držet místo na čtvrtletním meetingu,“ nabídla mi, když si zapínala helmu. „Vždycky chodíš pozdě.“

„Dobře.“ Překvapilo mě, že si toho všimla. „Díky.“

Nasedla na kolo, rozjela se a přes rameno zavolala: „Měj se, Ashby.“ Později jsem zjistila, že je to něco, co dělá její táta – oslovuje lidi příjmením.

Ke konci týdne jsme si už navzájem běhaly pro svačiny, trávily spolu přestávky na oběd a sdílely drby a Bridget zkrátila Ashby na Bee – jako včelka. Říkala, že mi to sedí, protože nikdy nepřestávám pobzukovat a jsem neposedná. Mně to nevadilo. Ani trochu. Protože dalších pět let, až do dne, kdy se z našeho bytu odstěhovala, jsem se nikdy necítila osamělá.

Už nejsme spolubydlící. Je nám dvacet devět a Bridget se bude vdávat. Obě jsme se ponořily do kariéry. Bridgetin pracovní pohovor v Sunnybrooku byl důvodem, proč před pěti lety nestihla odjet na Ostrov prince Edvarda. Přijímací komisi samozřejmě ohromila a nakonec tam zůstala celé hodiny, prohlédla si areál, seznámila se s budoucími kolegy a šéfem svého šéfa. Doby, kdy jsme si o přestávkách na kávu vyměňovaly kancelářské drby, jsou jako z jiného života, a je čím dál těžší se spolu někam vypravit.

Usnu někde nad Quebecem, ale zdřímnutí netrvá ani zdaleka tak dlouho, jak by bylo třeba. Zdá se mi o svatbě, všechny květiny uschnou několik minut před obřadem. Nad Maine se dostáváme do turbulencí a já se probouzím, srdce mi buší a dlaně mám vlhké.

Za všechny ty roky, co se s Bridget přátelíme, jsem ji nikdy neslyšela znít tak ztraceně jako včera v telefonu. Bridget se vždycky stará o mě. Když jsem zakopla a upadla, zvedla mě víckrát, než dokážu spočítat, ale Bridget klopýtá jen zřídka.

„Vážení cestující, věnujte mi prosím pozornost,“ ozve se kapitán. „Začínáme klesat do Charlottetownu.“

A také některé z mých největších chyb.

Ale nebudu je opakovat. Tentokrát ne. Letošní léto bude jiné.

Musí být.