PUTOVÁNÍ
HVĚZDY

Blanka Ježková / Kateřina Kofroňová

Tento příběh věnuji hvězdám,

planetě Zemi

a všem dětem Země,

malým i velkým –

všem opravdovým lidem,

kteří chrání život

a uzdravují svět.

Předmluva

Pozorovaly jste někdy, milé děti, noční nebe plné hvězd? Někde daleko za městem, v přírodě?

Noční obloha nerušená světly měst je poseta miliony hvězd. Při pohledu na ně je snad každý ohromen jejich krásou a snad každému přichází na mysl otázky.

Kdo jsou hvězdy? Co je za nimi? Jaký mají smysl?

V tu chvíli začnou hvězdy zářit ještě víc, jako by splývaly v jednu zář. Je to, jako by nám chtěly něco říct, jako by nám chtěly sdělit nějaké tajemství, jako by nám chtěly vyprávět – svůj příběh...

O hvězdičce

Byla jedna malá hvězda,

čistě, jasně svítila,

nemyslela, jenom byla,

až zvláštní věc zažila.

Do jejího pole světla,

což byl celý její svět,

otázka se usadila,

nutila ji přemýšlet.

Ta otázka byla věta,

odkud přišla, nevíme,

co hvězdičce způsobila,

záhy se už dozvíme.

„Kdo jsem a proč existuji?“

Hvězdička se ulekla,

nic o sobě nevěděla,

nic o sobě neřekla.

„Kdo jsem a proč existuji?

Jsem já vlastně celý svět?“

Nevěděla, posmutněla,

začala dál přemýšlet.

Otázky dál přicházely,

smutněla dál její tvář,

čím víc toho nevěděla,

slábla také její zář.

„Kdo jsem a proč existuji?

Kéž bych něco věděla,

pomozte mi, prosím, někdo

nebo zhasnu docela!“

Bylo ticho neslýchané,

dál smutněla její tvář,

stále více nevěděla,

dále slábla její zář.

„Musím někam, něco zjistit!“

Z beznaděje, z protestu,

rozhodla se malá hvězda –

že se vydá na cestu.

Pohnula svým hvězdným tělem,

zprvu úspěch neměla,

zkoušela to stále znovu,

a pak náhle – letěla!

O malém chlapci

Na planetě jménem Země

malý chlapec měl ji rád,

každý večer hleděl k nebi,

toužil se k ní podívat.

Čekal na ni denně večer,

až rozzáří noční svět,

byla přítel, neusnul by,

svoji hvězdu nevidět.

Jednoho dne zmizela mu.

„Kde jsi? Prosím, vyjdi zas!“

Nevyšla již. V jeho srdci

zavládl pak smutek, mráz.

Od té doby malý chlapec

byl jak duše bez těla,

nehrál si a neměl radost

odtehdy, co zmizela.

O bílém trpaslíkovi

Mezitím už naše hvězda

letěla vší rychlostí,

rozhodla se ptát se všude