Přeložila Kateřina Jirčíková

RECKLESS

Text © 2024 Lauren Roberts

Map copyright © 2023 Jojo Elliott

Family Tree copyright © Jojo Elliott

Map and Family Tree designed by Jojo Elliott

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Translation © Kateřina Jirčíková, 2025

ISBN 978-80-284-0854-1

Pro neohrožené duše,

které se odváží milovat a být milovány

PROLOG

Kai

Chodby jsou v tuto hodinu děsivě prázdné.

Jako každý rok.

Pomalu jimi procházím a kradu si pro sebe ten kousek klidu. Ačkoli ukradené blaho je jen o málo víc než zastíraný chaos.

Když zahýbám do temné chodby, rozhodnu se to pomyšlení ignorovat. Mé kroky tlumí měkký, smaragdově zelený koberec. Spící hrad je uklidňující a samota je v rodinách králů vzácností.

Králů.

Skoro si dovolím se tomu titulu zasmát. Často zapomínám, čím jsem býval, než jsem se stal tím, čím jsem. Nejdřív princem, pak Vymahatelem. Chlapcem, pak netvorem.

Ale dneska nejsem nikdo. Dneska prostě můžu být tím, kým jsem měl být.

Zpod dveří kuchyně proniká matná záře. Při tom pohledu se pousměju.

Každý rok. Každý rok tu je.

Zlehka otevřu dveře a vkročím do kaluže světla, kterou vytváří několik blikajících svíček. Ve vzduchu se vznáší sladká vůně těsta a skořice a halí mě do tepla a vzpomínek.

„Každý rok vstáváš dřív.“

Na Gailin úsměv odpovím vlastním pousmáním. Zástěru má poprášenou skořicí a na obličeji šmouhy od mouky. Vytáhnu se na stejný pult, na němž sedávám od chvíle, kdy jsem byl dost velký na to, abych na něj vylezl – dlaněmi se opírám za zády, jizvy se mi lepí k desce.

V normálnosti toho všeho je útěcha.

Usměju se na ženu, která mě prakticky vychovala, a líně pokrčím jedním ramenem. „Každý rok spím míň.“

Když si dá ruce v bok, je mi jasné, že bojuje s nutkáním mi vynadat. „Děláš mi starosti, Kaii.“

„Kdy jsem je nedělal?“ odpovím lehce.

„Mluvím vážně.“ Máchne prstem a gestem mě zahrne celého. „Na tohle všechno jsi ještě moc mladý. Připadá mi, jako by to bylo včera, co jste se proháněli mou kuchyní, ty a Kitt…“

Při zmínce o něm ztichne, čímž mě nutí oživit skomírající konverzaci. „Vlastně jdu rovnou z otcovy…“ Na chvilku se odmlčím a odfouknu si nosem. „… Kittovy pracovny.“

Gail pomalu přikývne. „Od své korunovace ji neopustil, že?“

„Ne, neopustil. A já jsem tam taky nepobyl dlouho.“ Prohrábnu si rozcuchané vlasy. „Právě mě informoval o mé první misi.“

Dlouhou chvíli mlčí. „Je to ona, že?“

Přikývnu. „Je to ona.“

„A ty se…?“

„Chystáš splnit úkol? Udělat, co mi řeknou?“ dokončím za ni. „Pochopitelně. Je to moje povinnost.“

Další dlouhá pauza. „A vzpomněl si, co je dneska za den?“

Pomalu vzhlédnu, a když se jí podívám do očí, smutně se usměju. „Není jeho povinností si to pamatovat.“

„Dobrá,“ povzdechne si. „No, stejně jsem letos udělala jen jednu. Tušila jsem, že se k tobě nebude moct přidat.“

Ustoupí stranou a vedle trouby odhalí lesklou máčenou houstičku. Sklouznu z pultu a s úsměvem k ní vykročím. Teprve když ji políbím na tvář, podá mi tácek.

„A teď jdi,“ pobídne mě. „Běž s ní strávit pár chvil.“

„Děkuju ti, Gail,“ řeknu tiše. „Za každý ten rok.“

„A za všechny následující,“ mrkne na mě, než mě postrčí ke dveřím.

Ohlédnu se na ni, na ženu, která mi byla matkou, když královna nemohla. Znamenalo to vřelá objetí a náklonnost, zasloužené hubování i tolik vytoužené uznání.

Nedokážu si představit, kde by bez ní bratři Azerové byli.

„Kaii?“

Už jsem ve dveřích, když se zastavím a ohlédnu se na ni.

„Všichni jsme ji měli rádi,“ řekne tiše.

„Já vím,“ přikývnu. „Věděla to.“

A pak už mě nohy nesou ven do zšeřelé chodby.

Máčená houstička na tácku v mé ruce je lákavá, voní skořicí, cukrem a jednoduššími časy. Ale já se donutím soustředit na známou cestu do zahrady, po níž touhle dobou chodívám z kuchyně každý rok.

Zanedlouho už mířím k širokým dveřím, za nimiž se rozkládá zahrada. Sotva si všimnu Imperiálů stojících na stráži i těch, kteří vedle nich neužitečně pospávají. Těch pár, co jsou vzhůru, předstírá, že si nevšimli máčené houstičky, kterou s sebou odnáším do tmy.

Jdu po kamenné cestičce mezi řadami barevných květin, jež ve stínu nedokážu rozeznat. Sochy v zahradě jsou porostlé břečťanem a několika z nich chybějí kusy kamene, protože se nesčetněkrát poroučely k zemi, v čemž já prsty rozhodně nemám. Uprostřed toho všeho zurčí kašna, která mi připomíná dusné dny a nevinnou nerozvážnost, s níž jsme do ní s Kittem skákali.

Ale já jsem tu kvůli tomu, co je za zahradou.

Vyjdu na měkký trávník, který kdysi během druhého plesu Zkoušek zakrývaly barevné koberce. Nedovolím si na tu noc dál vzpomínat a sleduju měsíční světlo, jež svými bledými prsty hladí obrys vrby.

Vypadá strašidelně svůdně a její listy ševelí v jemném vánku. Přejedu pohledem po každé svěšené větvi. Po každém kořeni prodírajícím se hlínou. Každým coulem je krásná a silná.

Projdu závěsem listí a vstoupím pod strom, který navštěvuju tak často, jak mi okolnosti dovolí – ale v tenhle den vždycky s máčenou houstičkou v ruce. Přejíždím prsty po drsné kůře kmene a sleduju jeho povědomé rýhy.

Během chvilky se pod vzrostlým stromem usadím na známé místo a natáhnu se paží přes podepřené koleno. Tácek opatrně položím na vrcholek obzvlášť velkého kořene a z kapsy vytáhnu malou krabičku sirek.

„Letos jsem nenašel svíčku, promiň.“ Škrtnu sirkou a zírám na malý plamínek prskající na dřívku. „Takže tohle bude muset stačit.“

Zasunu sirku doprostřed máčené houstičky a lehce se usměju nad tímhle dojemným pohledem. Chvíli pozoruju, jak hoří a zbarvuje mohutný strom mihotavou září.

Pak se podívám pod sebe a přejedu dlaní po měkké trávě.

„Všechno nejlepší, A.“

Sfouknu provizorní svíčku a nechám se pohltit tmou.

KAPITOLA 1

Paedyn

Krev je mi užitečná, jen když se jí podaří zůstat v těle.

Hlava je mi užitečná, jen když se jí podaří neztratit.

Srdce je mi užitečné, jen když se mu podaří nezlomit.

Takže to vypadá, že jsem se stala zcela neužitečnou.

Očima přejíždím po prknech pod nohama a bloudím po opotřebovaném dřevu. Při pouhém pohledu na známé věci mě zaplaví vzpomínky a já se snažím zaplašit prchavé představy malých nohou na velkých botách, které přešlapují v rytmu povědomé melodie. Zatřesu hlavou ve snaze vyhnat z ní tu vzpomínku, přestože se zoufale toužím v minulosti zdržet. Moje přítomnost totiž není v tuto chvíli zrovna nejpříjemnější.

… šestnáct, sedmnáct, osmnáct…

Usměju se bez ohledu na bolest, která mě štípe do kůže.

Našla jsem tě.

Chůzi mám nejistou a ztuhlou, bolavé svaly trpí při každém kroku ke zdánlivě obyčejnému prknu. Klekám si, bolestí se koušu do jazyka a prsty s rudými skvrnami, jež se snažím ignorovat, drápu do dřeva.

Podlaha jako by byla stejně tvrdohlavá jako já a odmítá se podvolit. Nebýt to zatracený kus dřeva, obdivovala bych její odolnost.

Na tohle nemám čas. Potřebuju se odsud dostat.

Z krku se mi vydere zklamaný zvuk, pak se podívám na prkno a vyhrknu: „Přísahala bych, že jsi tajná skrýš. Copak nejsi devatenácté prkno od dveří?“

Probodávám dřevo očima, ale vzápětí se hystericky rozesměju, zakloním hlavu a zavrtím s ní ke stropu. „Morové, právě mluvím s podlahou,“ zabručím. To je další důkaz, že přicházím o rozum.

Ne že bych tu měla někoho jiného, s nímž bych mohla mluvit.

Jsou to už čtyři dny, co jsem se vystrašená a polomrtvá dopotácela do domu svého dětství. A přesto má moje mysl i tělo do uzdravení daleko.

Sice jsem se při každém máchnutí králova meče vyhnula smrti, ale stejně se mu toho dne po poslední Zkoušce podařilo zabít kus mého já. Jeho slova se zařezávala hlouběji, než by kdy dokázala jeho čepel, a krájela mě střípky pravdy, zatímco si se mnou s úsměvem na rtech pohrával, poškleboval se mi a vyprávěl mi o smrti mého otce.

„Nechceš vědět, kdo zabil tvého otce, Paedyn?“

Zatímco mi v hlavě zní králův chladný hlas, po páteři mi přeběhne mráz.

„Řekněme, že k tvému prvnímu setkání s princem nedošlo, když jsi Kaie zachránila v té uličce.“

Kdyby byla proradnost zbraní, toho dne ji na mě použil a tupým ostřím mi probodl zlomené srdce. Roztřeseně vydechnu a zaženu myšlenky na chlapce s šedýma očima, které bodají stejně jako meč, jímž jsem ho před mnoha lety viděla proklát otcovu hruď.

Vyškrábu se na nohy a přenáším váhu na okolní prkna. Zatímco bezmyšlenkovitě otáčím stříbrným prstenem na palci, poslouchám, jestli se neozve prozrazující vrznutí. Bolí mě celé tělo, a i kosti mi připadají příliš křehké. Rány, jež jsem utržila při poslední Zkoušce i při boji s králem, jsem si narychlo ošetřila, ale tiché vzlyky a roztřesené prsty měly za následek rozmazané vidění a křivé stehy.

Když jsem odkulhala od Mísové arény do Kořistné uličky, dopotácela jsem se do bílého domku, který jsem nazývala domovem a Odboj štábem. Přivítala mě však prázdnota. V tajné místnosti pode mnou nebyly ony známé tváře, a tak mi zbyla jen vlastní bolest a zmatek.

Na to, abych dala do pořádku změť, jíž je moje tělo, hlava i krvácející srdce, jsem zůstala – a zůstávám – sama.

Dřevo zasténá. Zasměju se.

Znovu jsem u země a páčím prkno, pod nímž se objeví temná skrýš. Zavrtím nad sebou hlavou a mumlám si: „Je to devatenácté prkno od okna, ne od dveří, Pae…“

Sáhnu do tmy a nahmatám neznámou rukojeť dýky. Srdce mě bolí víc než tělo, jak si přeju cítit v dlani kroucený jílec otcovy zbraně.

Ale ve chvíli, kdy jsem milovanou čepelí mrštila do králova hrdla, dala jsem přednost prolévání krve před citem. Lituju jen toho, že ji našel on a slíbil ji vrátit tak, že mi ji vrazí do zad.

Z odrazu blyštivé čepele, kterou vytahuju na světlo, na mě mrknou prázdné modré oči. Vyděsí mě to natolik, že své ohavné myšlenky zarazím. Pokožku mám posetou šrámy a řeznými ranami. Polknu při pohledu na rýhu táhnoucí se po straně krku a prsty si přejedu přes hrbolatou kůži. Potřesu hlavou, zastrčím dýku do boty a s ní schovám i svůj vyděšený odraz.

V přihrádce zahlédnu ukrytý luk a toulec s ostrými šípy. Po tváři mi přeběhne náznak smutného úsměvu při vzpomínce na to, jak mě otec učil střílet a mým jediným cílem byl sukovitý strom za naším domem.

Luk a toulec si hodím na záda a probírám se dalšími zbraněmi ukrytými pod podlahou. Do batohu, kam jsem už v rychlosti strčila balíčky s jídlem a láhve s vodou, přidám pár ostrých vrhacích nožů a s námahou se postavím.

Nikdy jsem si nepřipadala tak křehká a tak zničená. Při tom pomyšlení mě zaplaví zuřivost. Chňapnu po noži u pasu a mám sto chutí zabodnout ho do sešlé dřevěné stěny před sebou. Napřaženou paží mi projede palčivá bolest, jak se cejch nad srdcem s pohybem napne.

Připomínka. Znamení toho, co jsem. Nebo spíš toho, co nejsem.

O jako Obyčejná.

Se zaťatými zuby hodím nožem a ten se zabodne do dřeva. Jizva mě pálí, jako by se škodolibě radovala z trvalé přítomnosti na mém těle.

„… zanechám nad srdcem své znamení, abys nezapomněla, kdo je zlomil.“

Vyrazím k dýce a chystám se ji vytrhnout ze stěny, když mou pozornost upoutá prkno, které mi zaskřípe pod nohama. Přestože vím, že v domech chudinské čtvrti nejsou rozvrzané podlahy ničím neobvyklým, zvědavost mě ponouká, abych to prozkoumala.

Kdyby každé skřípějící prkno byla skrýš, byla by jimi naše podlaha posetá…

Dřevo se zvedne a moje obočí ho napodobí, když mi překvapením vyletí vzhůru. Natahuju se do tmy skrýše, o jejíž existenci jsem neměla tušení, a bez pobavení se zasměju.

Bylo ode mě hloupé myslet si, že Odboj je jediné tajemství, jež přede mnou otec skrývá.

Přejedu prsty po zašlé kůži a pak vytáhnu velkou knihu napěchovanou papíry, které hrozí, že se rozsypou. Listuju v ní a rozpoznávám neuspořádaný doktorský rukopis.

Otcův deník.

Zastrčím ho do batohu, protože vím, že nemám čas ani bezpečí potřebné ke studiu jeho práce. Jsem tu už moc dlouho. Strávila jsem až příliš dní zraněná, zesláblá i v obavách, že mě najdou.

Zrakyně, která byla svědkem mé vraždy krále, nejspíš tu scénu předvedla celému království. Musím se dostat z Ilye a už jsem promarnila náskok, jejž mi tak laskavě poskytl on.

Zamířím ke dveřím, připravená vyklouznout ven a vydat se do ulic, kde v chaosu Kořistné dokážu zmizet. Odtud se pokusím zamířit přes Spáleniště do města Dor, kde Elity neexistují a jediné, co tam znají, jsou Obyčejní.

Natáhnu se ke dveřím, za nimiž čeká tichá ulice…

S napřaženou rukou se zastavím.

Tichá.

Je skoro poledne, což znamená, že Kořistná i okolní ulice by se měly hemžit hulákajícími prodavači i pištícími dětmi, protože slumy přetékají barvami a ruchem.

Něco není v pořádku…

Dveře se otřesou, když do nich zvenčí něco – někdo – narazí. Uskočím a těkám očima po místnosti. Zvažuju, že sejdu po tajném schodišti do spodní místnosti, kde se pořádaly schůze Odboje, ale při pomyšlení, že se tam dole ocitnu v pasti, se mi zvedá žaludek. V tu chvíli mi pohled padne na krb a já si navzdory současné situaci otráveně povzdechnu.

Jak to, že se vždycky ocitnu v komíně?

Sotva stačím vyšplhat do necelé půlky špinavé stěny, když se dveře s třeskem rozletí. Nohy mám zapřené a do zad se mi zarývají cihly.

Svalovec.

Jedině Elita s mimořádnou silou by se tak rychle dokázala probourat mými zabarikádovanými a zatlučenými dveřmi. Podle zvuku těžkých bot usoudím, že do mého domu právě vpadlo pět Imperiálů.

„Nestůjte tu jen tak. Prohledejte to tu a přesvědčte mě, že jste užiteční.“

Ztuhnu a trochu se po začouzené stěně sesunu. Při zvuku toho chladného hlasu, který jsem slýchávala znít jako pohlazení i jako rozkaz, mi po zádech přeběhne mráz.

Je tady.

Následující hlas je chraplavý a patří Imperiálovi. „Slyšeli jste Vymahatele. Pohněte se.“

Vymahatele.

Kousnu se do jazyka a nevím jistě, jestli je to proto, abych se nezačala hořce smát, nebo křičet. Krev ve mně při tom titulu vře a připomíná mi všechno, co udělal, veškeré zlo, které ve stínu krále spáchal. Nejdřív pro otce a teď pro bratra – kvůli tomu, že jsem ho toho prvního zbavila.

Jenže on mi za to nepoděkuje. Ne, místo toho mě přišel zabít.

„Možná až se tě zbavím, najdu odvahu. Takže ti dávám náskok.“

Jeho náskok mi přinesl opravdu hodně dobrého.

Nemůžu riskovat, že mě uslyší škrábat se komínem, takže čekám a poslouchám těžké kroky dupající při prohledávání domu. Nohy se mi začínají třást, jak se mě snaží udržet nahoře, a každé zranění mě bolí.

„Zkontrolujte knihovny v pracovně. Za jednou z nich by měla být tajná chodba,“ poroučí suše Vymahatel a zní znuděně.

Opět ztuhnu. Tohle malé tajemství musel z nějakého člena Odboje dostat mučením. Tep se mi zrychlí při pomyšlení na boj v Míse po závěrečné Zkoušce, kdy se Obyčejní, Fatálové a Imperiálové střetli v krvavé bitvě.

V krvavé bitvě, jejíž výsledek pořád neznám.

Kroky Imperiálů se vzdalují a zvuky jejich pátrání slábnou, jak míří po schodech do místnosti pod námi.

Ticho.

A přesto vím, že je pořád v tomto pokoji. Dělí nás pouhých pár stop. Prakticky cítím jeho přítomnost, jako jsem cítila teplo jeho těla na svém, žár jeho šedých očí, když jima po mně bloudil.

Vrzne prkno v podlaze. Je blízko. Třesu se vzteky, pomsta mi bublá v krvi a zoufale si přeju prolít tu jeho. Je dobře, že nevidím jeho tvář, protože kdybych teď zahlédla jeden z jeho pitomých dolíčků, neudržela bych se a pokusila se mu ho vyškrábat z obličeje.

Radši ale zklidním dech, protože vím, že když s ním budu bojovat teď, vztek mi na to, abych ho porazila, stačit nebude. A já mám v úmyslu zvítězit, až se konečně Vymahateli postavím.

„Myslím si, že když jsi hodila tím nožem, představovala sis můj obličej.“ Hlas má tichý, uvážlivý a zní mnohem víc jako chlapec, jehož jsem znala. Vzpomínky na něj mi zaplaví mysl a podaří se jim rozbušit mi srdce. „Není to tak, Paedyn?“ A je to tady. Do Vymahatelova hlasu se vrátila ostrost, vymazává Kaie a zanechává velitele.

Srdce mi v hrudi buší jako splašené.

Nemůže vědět, že jsem tady. Jak by mohl…

Zvuk čepele vytrhávané z rozštípnutého dřeva mi napoví, že vytáhl můj nůž ze zdi. Slyším známý svist švihání a živě si dovedu představit, jak bezmyšlenkovitě pohazuje zbraní v ruce.

„Řekni, zlato, myslíš na mě často?“ Šeptá, jako by měl rty přitisknuté k mému uchu. Zachvěju se, protože přesně vím, jaké to je.

Jestli ví, že jsem tady, tak proč ještě ne…

„Pronásleduju tě ve snech a soužím tě v myšlenkách jako ty mě?“

Dech se mi zadrhává.

Takže neví, že jsem tady. Ne jistě.

To mi řeklo jeho přiznání.

Jako Obyčejnou, která byla vycvičená a přizpůsobená na Psychika, mě otec naučil číst v lidech, shromažďovat informace a postřehy během pár vteřin.

A na čtení v Kaiovi Azerovi jsem měla mnohem víc než pár vteřin.

Dívala jsem se skrz jeho četné masky i přetvářky a zahlédla pod nimi chlapce, jehož jsem poznávala pořád víc a na němž mi záleželo. A se vší tou zradou, která teď mezi námi je, vím, že by se ke snění o mně nepřiznal, kdyby věděl, že hltám každé jeho slovo.

Slyším v jeho hlase humor, když si povzdechne: „Kde jsi, Malá Psychičko?“

Jeho přezdívka je směšná, protože on i zbytek království už vědí, že jsem všechno, jen ne tohle. Všechno, jen ne Elita.

Nic než Obyčejná.

Saze mě štípou v nose a musím si ho rukou stisknout, abych zadržela kýchnutí. Připomíná mi to četné noci, kdy jsem vykrádala obchody na Kořistné a pak utíkala stísněnými komíny.

Stísněná. Polapená. Dusící se.

Ve tmě těkám očima po cihlách kolem. Prostor je tak malý, tak dusný, tak snadno ve mně vyvolává paniku.

Uklidni se.

Klaustrofobie si vybrala tu nejhorší chvíli, kdy se vydrápat na povrch a připomenout mi mou bezmoc.

Dýchej.

Dýchám. Zhluboka. Ruka, kterou mám pořád přitisknutou na nose, páchne jakoby po kovu – ostře a silně, což mě štípe v nose.

Krev.

Odtáhnu roztřesenou ruku od obličeje, a přestože nemůžu rudé skvrny na prstech vidět, vážně cítím, jak jsem jimi ulepená. Zaschlou krev mám pod zlámanými nehty a ani netuším, jestli je moje, králova, nebo…

Nadechnu se a snažím se vzpamatovat. Vymahatel se ke mně blíží, rázuje po podlaze a dřevo pod ním při každém kroku sténá.

Nechat se chytit, protože začnu vzlykat, by bylo stejně trapné jako nechat se chytit kvůli kýchnutí.

Ani jedno nehodlám dopustit.

V jednu chvíli se do místnosti pode mnou s dupotem vracejí Imperiálové. „Není po ní ani stopy, Vaše Výsosti.“

Nastane dlouhá pauza, než si Jeho Výsost povzdechne. „Přesně jak jsem si myslel. Všichni jste k ničemu.“ Jeho další slova jsou ostřejší než čepel dýky, kterou si ledabyle pohazuje v ruce. „Vypadněte.“

Imperiálové na nic nečekají a rychle se derou ke dveřím a pryč od něj. Nedivím se jim.

Ale on je pořád tady a nechává mezi námi jen napjaté ticho. Znovu si rukou stisknu nos a z pachu krve ve spojení se stísněným komínem se mi zatočí hlava.

Myslí se mi honí vzpomínky – na moje tělo zalité krví, na můj křik, když jsem se ji snažila setřít, ale podařilo se mi jen kůži umazat odpornou červenou. Z pohledu na tolik krve i z jejího pachu se mi dělalo špatně. Vybavila jsem si otce, který mi vykrvácel v náručí, i Adenu, již potkalo totéž.

Adena.

V očích mě štípou slzy a donutí mě mrkáním zahnat představu jejího mrtvého těla v písečné Jámě. Nos mi znovu zaplní kovový pach krve a já už ji nedokážu vydržet cítit, vidět, vnímat…

Dýchej.

Moje myšlenky přeruší těžký vzdech. Zní, jako by byl stejně unavený jako já. „Je dobře, že tu nejsi,“ řekne tiše tónem, o němž jsem si myslela, že ho od něj už nikdy neuslyším. „Protože jsem ještě pořád nenašel odvahu.“

A pak můj domov vzplane.

KAPITOLA 2

Kai

Když se pomalu blížím ke dveřím, plameny mi olizují paty.

Do zad mi narážejí vlny horka, na oblečení mi ulpívají chuchvalce kouře. Vycházím ven do zamračeného odpoledne, které je nyní ještě zakalenější kouřovými oblaky stoupajícími k obloze.

Rty mi cukají při pohledu na šokované tváře mých Imperiálů s pokleslými čelistmi, jež se snaží zaklapnout, zatímco dům za mnou pohlcují plameny. Jejich zraky se pomalu přesouvají ke mně, ale podaří se jim dosáhnout jen k mému límci, než začnou rozpačitě šoupat nohama.

Když k nim zlehka vykročím, ztuhnou.

Myslí si, že jsem se zbláznil.

Okno za mnou vybouchne, sklo se roztříští a po ulici se rozletí ostré střepy. Imperiálové sebou trhnou a zakryjí si tváře. Ten pohled mě donutí k úsměvu.

Možná mají pravdu. Možná jsem se zbláznil.

Možná jsem zešílel trápením, vztekem, zradou.

Napětí, které se mi neustále svíjí v těle, se zdá být jedinou jistotou mého života, což má za následek ztuhlá ramena a sevřenou čelist. Prsty poklepávám na dýku u boku a mám nutkání vybít si frustraci na některém z mnoha zbytečných Imperiálů.

Sleduju kroucenou ocel na rukojeti, jejíž vzor je mi na omak známý. Jak bych mohl zapomenout na dýku, kterou jsem měl tolikrát přiloženou ke krku?

Jak bych mohl zapomenout na dýku, kterou jsem vytáhl z otcova probodnutého hrdla?

Je to pět dní, co jsem viděl jílec právě téhle zbraně trčet z králova hrdla. Pět dní na truchlení, a přesto jsem neuronil jedinou slzu. Pět dní na přípravu, a přesto mě od ní žádný plán doopravdy neosvobodí. Pět dní na to být prostě Kitt a Kai – bratři, než se staneme králem a Vymahatelem.

A teď se její náskok zvýšil.

I když se zdá, že ho využila moudře – využila mé slabosti, mé zbabělosti, mých citů k ní – a utekla. Otočím se čelem k plamenům a pozoruju barevný chaos, když oheň pohlcuje její domov v rudé, oranžové, v černi hustého dýmu a…

Stříbrné.

Zamrkám a mžourám skrz dusivý kouř na hroutící se střechu. Ale nic tam není, žádný náznak záblesku, který jsem zahlédl před chvilkou. Prohrábnu si vlasy a pak si přitisknu bříška dlaní na unavené oči.

Jasně, opravdu jsem se zbláznil.

„Pane!“

Spustím ruce a pomalu se zahledím na Imperiála, který se odvážil na mě zakřičet. Odkašle si a nejspíš toho rozhodnutí lituje. „Myslím, ehm, že jsem něco viděl, Vaše Výsosti.“

Ukáže na hořící střechu, z níž se valí kouř, zatímco plameny se potácí postava. Postava se stříbrnými vlasy.

Takže je tady.

Nedokážu se rozhodnout, jestli se mi ulevilo, nebo ne.

„Přiveďte mi ji.“

Zazní můj povel a Imperiálové na nic nečekají. A zjevně ani ona. Sotva ji zahlédnu a už přeskočí z okraje rozpadající se střechy na sousední, a jakmile najde pevnou půdu pod nohama, rozběhne se.

Imperiálové se ženou ulicí pod ní, ale jak skáče ze střechy na střechu, Svalovci i Štíty jsou úplně k ničemu. Prohrábnu si vlasy a přejedu si rukou po tváři, protože mě jejich neschopnost nepřekvapuje.

Přehodím si v ruce nůž, který jsem vytáhl ze stěny, vyrazím ulicí a rychle doháním Imperiály. Cítím, jak mi pod kůží bzučí každá z jejich mocí a žadoní o vypuštění. Jejich schopnosti mi však nejsou k ničemu, pokud ji nedokážu dostat na zem. To mě donutí zalitovat, že jsem si s sebou nevzal Tela, jenž by ji postavil na ulici přede mě pouhou myšlenkou.

Na střechách může zůstat, jen když dokáže přeskakovat z jedné na druhou. A proto švihnu zápěstím a hodím po ní nůž.

Sleduju, jak trefí cíl a během skoku jí prořízne stehno. Při jejím bolestném výkřiku sebou škubnu, což je pro mě reakce stejně frustrující jako cizí.

Tvrdě dopadne na plochou střechu a kutálí se v chabém pokusu zmírnit náraz. Sleduju, jak se vrávoravě postaví a po noze jí stéká krev. Její rysy jsou z téhle dálky rozmazané a já si téměř dokážu namluvit, že je to jen jakási roztěkaná osoba belhající se k okraji střechy.

Není blázen. Ví, že tenhle skok nezvládne.

Upřu pohled k Imperiálům, kteří na ni zírají. „Musím za vás dělat všechno?“ Hlas mám chladný. „Běžte pro ni.“

Ale pak můj zrak zabloudí zpátky na střechu. Je prázdná.

Bylo ode mě bláhové myslet si, že mi to usnadní.

„Najděte ji,“ vyštěknu a prohrábnu si vlasy. Imperiálové se rozdělí a rozběhnou se různými směry ulicemi, jež jsem přesně z tohohle důvodu nechal prakticky vyklidit. Schopnost zlodějů splynout s okolím je znepokojující, umožňuje jim nechat se pohltit chaosem, ztratit se v davu. A přesně to by udělala, kdybych nenechal Kořistnou pro dnešek vyčistit.

Kráčím ulicí a nahlížím do přilehlých uliček, které z ní vybíhají. Ozývají se tlumené výkřiky, odrážejí se od zchátralých domů a obchodů. Tiše pokračuju v pátrání a nohy mi vypovědí službu, když na konci stinné uličky zahlédnu zhroucenou postavu.

Přikrčím se vedle Imperiála a pohledem bloudím po jeho dříve bílé uniformě, nyní nasáklé krví. Šarlat se řine od vrhacího nože zabořeného hluboko v jeho hrudi a protéká přes ostré záhyby saka.

Je to zákeřná potvůrka.

S prsty na jeho krku hledám tep, i když vím, že jeho známý rytmus neucítím.

Povzdechnu si a skloním hlavu do dlaní. Celé tělo mám ztěžklé vyčerpáním, vysílené starostmi.

Pohřbil jsem někoho, kdo se ji kdysi pokusil zabít.

Prostě proto, že jsem věděl, že by to tak chtěla. Když jsem ji během té první Zkoušky nechal otáčet prstenem na palci, zatímco jsem nesl Sadiino mrtvé tělo temným lesem Šepotů, bylo to proto, že jsem pochopil, že se Paedyn hroutí. Kdyby to bylo na mně, nikdy bych nepohřbíval tělo někoho, kdo se ji snažil zabít. Ale když jsem to dělal, nemyslel jsem na sebe.

Smrt je mi důvěrně známá, je to přítel i nepřítel a v mém životě je až příliš častá. Ale pro ni je smrt zničující, ať už je její obětí kdokoli.

Představuju si, jak zrovna teď točí prstenem na palci, kouše se do vnitřní strany tváře a nutí se utéct od muže, jehož právě zabila, místo aby mu vykopala hrob, což by si zoufale přála. To vím.

„Víš, pohřbila by tě, kdyby neměla tolik práce s útěkem přede mnou,“ zamumlám k tělu vedle sebe a tím potvrdím, že jsem se skutečně zbláznil. Sejmu z Imperiálovy tváře masku, takže lépe vidím na jeho skelné hnědé oči, a pak mu zatlačím víčka. „Takže to nejmenší, co pro ni můžu udělat, je pohřbít tě.“

Nikdy jsem ani nepomyslel na to, co se stane s těly mých vojáků. A přesto jsem teď tady a na ramenou táhnu muže kvůli dívce, která se štítí rozdávat smrt. Supím pod Imperiálovou váhou a přemýšlím, proč se tím sakra vůbec zabývám.

Co mi to udělala?

Jeho bezvládné tělo se mi při každém kroku pohupuje na ramenou.

Bude její hrob dalším, který vykopu?

KAPITOLA 3

Paedyn

Jsem v šoku, že neslyší moje bušící srdce, necítí upřený pohled, kterým ho sleduju.

Posunu se, a když nakouknu přes okraj, břicho mi klouže po drsné střeše. Nohou mi projede palčivá bolest a upozorní mě na hrubě obvázané proříznuté stehno. Koušu se do jazyka, abych zadržela výkřik spolu s řádkou barvitých nadávek. Narychlo utržený lem mojí náhradní košile už má nad ránou nechutný rudý odstín. Ten pohled nesnesu, takže jsem nucena obrátit pozornost k postavě dole.

Jenomže nedokážu snést ani pohled na něj.

Dopředu vím, jak by zareagoval, kdybych mu tohle řekla do jeho samolibě se usmívajícího obličeje: „Jsi mizerná lhářka, Grayová.“

Při tom pomyšlení obrátím oči v sloup, pak je upřu na něj a prohlížím si rozcuchané černé vlny, které mu padají do čela, jak se jim zlíbí. Krčí se vedle Imperiála, jemuž jsem uštědřila ránu nožem do hrudi. Jeho profil působí ponuře, šedýma očima přejíždí po mužově tváři. Pak skloní hlavu do dlaní a vypadá zklamaně i unaveně.

Při pohledu na Vymahatele mě přemáhá vztek, ale donutím se soustředit raději na něj než na krev rozlévající se po Imperiálově bílé uniformě.

Polknu, protože se mi při tom pomyšlení najednou udělá špatně. Když jsem hodila nůž do mužovy hrudi, v očích mě štípaly slzy, které mi zastřely zrak, zatímco se jeho tělo hroutilo k zemi.

Je mi to líto. Je mi to tak strašně líto.

Nevím, jestli slyšel mou naléhavou omluvu, nevím, zda v mých očích viděl lítost, než jsem se vytáhla na střechu obchodu kvůli tomu, že jsem zaslechla ozvěnu kroků odrážející se od stěn.

Mrkáním zaháním vzpomínku i slzy a raději se zaměřím na Vymahatele, který je jen pár metrů ode mě.

Mohla bych ho zabít. Přímo tady a teď.

A najednou mezi potřísněnými prsty roztřesené ruky svírám další vrhací nůž.

„Slíbíš mi, že zůstaneš naživu dost dlouho na to, abys mi mohla vrazit nůž do zad?“

V hlavě mi znějí slova, jež mi řekl po prvním plese.

Mohla bych ten slib splnit.

Vzhledem k tomu, v jaké je pozici, jsou jeho záda přesně tam, kam bych tenhle nůž zabodla. Jílec dýky mi ve zpocené dlani klouže, ale sevřu ho ještě pevněji.

Udělej to.

Najednou mám v krku knedlík, který se urputně snažím polknout. Ten chlapec pode mnou zabil ve jménu krále mého otce, zabil desítky Obyčejných. A já jsem jeho další cíl.

Nesnáším to, jak váhám.

Udělej. To.

Zvednu ruku, prsty sevřené kolem nože se mi chvějí. Pohyb způsobí, že mě cejch pálí, jak se napíná kůže a připomínka, jež je do ní vyrytá.

O jako Obyčejná.

Najednou se pohne, zvedne Imperiálovu masku a zatlačí mu nevidoucí oči s jemností, jaká k Vymahateli nepatří, s jemností, kterou bych raději neviděla.

„Víš, pohřbila by tě, kdyby neměla tolik práce s útěkem přede mnou.“

Dech se mi zadrhává a srdce mi buší.

Má pravdu. Kdybych mohla, odtáhla bych toho muže k nejbližšímu kousku hlíny a zakopala ho do země. Jako by to mělo napravit zlo, jež jsem spáchala. Jako by to mělo vyvážit fakt, že jsem nepohřbila svou nejlepší kamarádku či otce.

Z podobnosti jejich smrtí se mi dělá zle – oba mi vykrváceli v náručí, než jsem utekla.

„Takže to nejmenší, co pro ni můžu udělat, je pohřbít tě.“

Ta jediná tichá věta mnou projede jako nůž, až málem upustím ten, který svírám v ruce. Ohromeně zírám, jak si muže přehazuje přes rameno a namáhavě se staví na nohy.

Kai.

Toho vidím před sebou. Ne Vymahatele. Ani jednu z mnoha masek, jež si nasazuje. Jen jeho.

Nesnáším to. Nesnáším to, že jsem znovu zahlédla toho chlapce. Protože je mnohem snazší nenávidět ho, když tím, koho nenávidím, vůbec není on, ale Vymahatel, v nějž byl zformován.

Sleduju, jak se vydává z uličky a přes rameno má přehozeného muže, kterého jsem zabila. Kai nedělá nic bezdůvodně a já jsem vyvedená z míry jeho laskavostí.

A když zmizí za rohem, začnu přemýšlet, proč jsem projevila laskavost já jemu.

Hvězdy jsou malé kokety, vždycky ve tmě pomrkávají na zem.

Ale dělají mi příjemnou společnost, když mě obklopují nesčetnými souhvězdími. Už hodiny ležím na střeše tohohle zchátralého obchodu a pozoruju, jak se den rozplývá v soumrak a soumrak se vytrácí do tmy.

Slunce už je hluboko za obzorem, když ozvěny výkřiků Imperiálů zvolna řídnou. Nakonec šoupání jejich bot po nerovné dlažbě ustane úplně, zatímco já zírám do nebe a přeju si, aby ztmavlo.

Když z baldachýnu mraků vyprchají poslední fialové šmouhy a nad celou Ilyí se roztáhne černý povlak, konečně se postavím a protáhnu se. Tělo mě bolí – což je už důvěrně známý pocit –, ale obzvlášť citlivé je čerstvé zranění, k němuž jsem přišla dnes. Při náhlém pohybu mi po stehně začne stékat krev a razí si rudou cestičku po celé noze. Nemůžu ten lepkavý pocit vystát. Připomíná mi, že si tu krev už nikdy nedokážu smýt z rukou.

Slézání ze střechy je otravně dlouhá záležitost, ale jakmile přistanu nohama na ulici, vklouznu do stínů. Belhám se tichými uličkami a vyhýbám se bezdomovcům, kteří se na večer začali přesouvat do svých známých zákoutí.

Všude se plíží Imperiálové. Tiše kráčejí ulicemi, rozhlížejí se kolem a ve tmě po mně pátrají. Kvůli tomu je všechno složitější a velice nepříjemné. Ve skomírajícím světle se jim vyhýbám a usilovně se snažím, aby mi při kličkování uličkami neukápla na dlažbu ani jediná krvavá stopa.

Zahnu do tmavé uličky poseté nerovnými dlažebními kameny…

Rameno mi sevře drsná ruka. Stisk je všechno, jen ne jemný. Skloním hlavu, koutkem oka zachytím naolejované černé boty a zavalí mě zápach škrobu. Bez váhání zaháknu nohu kolem mužova kotníku a škubnu, čímž ho zaskočím a pošlu k zemi. Ve vteřině jsem na něm, vytáhnu z boty dýku a rukojetí ho praštím do spánku, abych umlčela jeho přidušený překvapený výkřik.

Hubený Imperiál je sotva víc než chlapec, který teď leží v bezvědomí na stinném dláždění. Srdce mi divoce buší a musím se nadechnout, než ho s námahou odtáhnu dál do uličky, abych ho ukryla hlouběji do tmy.

Dostat se k okraji pouště zvané Spáleniště je pomalá a velmi úmorná cesta. Nikdy by mě nenapadlo, že se mi uleví, až před sebou uvidím širokou písečnou pláň. Po hodinách plížení ve stínech, kdy mě několikrát málem chytili, mi však ten pohled stačí k tomu, abych se usmála navzdory náznaku bolesti, kterou při tom cítím.

Na hranicích Spáleniště je rozmístěno jen velice málo Imperiálů, protože občané Doru a Tanda mají na práci lepší věci než vydávat se do Ilye a nechat se omylem považovat za Obyčejné. Izolace je to, co Ilya umí nejlíp a co zajišťuje, že společnost Elit bude nadále vzkvétat, aniž ji poskvrní ti bez schopností.

To pomyšlení mě rozčiluje. Je mi z toho špatně.

Se zuřivostí, která pohání každý můj krok, si začnu razit cestu pískem. Přesouvá se mi pod botami, až do nich nakonec vnikne, čímž mi tuhle cestu neskutečně znepříjemňuje.

Hodiny ubíhají, zatímco se plahočím vpřed. Zaměstnávám se tím, že týrám unavený mozek a snažím se vybavit si mapy, které přede mnou v dětství rozkládal otec. Nejsem si jistá, jak daleko poušť sahá, a proto mi pomyšlení na to, že bych to se svými zraněními mohla přežít, připadá naprosto bláhové.

Jako bych měla jinou možnost.

Povzdechnu si a smiřuju se s faktem, že mě Smrt obklíčila ze všech stran a nutí mě postavit se jí čelem. Mapy si vybavuju jen matně, ale tuším, že když budu pokračovat současným tempem, dostanu se do Doru zhruba za pět dní. Tedy pokud se mi podaří jít téměř nepřetržitě – což by mohlo skončit tím, že zkolabuju a Smrt si mě konečně vezme.

No, je jen jeden způsob, jak to zjistit.

Noc je stále chladnější, a jak se dostávám hlouběji do pouště, teplota prudce klesá. Moje špinavá vesta s kapsami je mnohem užitečnější na zlodějnu než na zahřátí – a právě proto ji vyrobila. Přejedu palcem po hrubé látce olivové barvy a vzpomenu si na hebké snědé ruce, které ji sešily.

„Slibuješ, že ji kvůli mně budeš nosit?“

V mysli mi probleskne obraz Adeny umírající v mém klíně a šeptající poslední prosbu, což mě jen donutí zrychlit. Vím, že i kdybych měla čas, na téhle cestě toho moc nenaspím – ani jindy.

Protože v klidných chvílích, než mě spánek odnese, znovu a znovu sleduju, jak Adena umírá. Jako by to, že zavřu oči, bylo pozvánkou k opětovnému prožívání té hrůzy. Hrudník probodnutý tupou větví, svázané a zlámané prsty, tělo zalité krví…

Moje vlastní krev ve mně vře při vzpomínce na Blaiřin úsměšek, když pouhou myšlenkou proklála Adenina záda větví.

Zabiju ji.

Ještě nevím jak, kde nebo kdy, ale Adena nebyla jediná, kdo nedává sliby, pokud je nemůže dodržet.

Prohrabu batoh a obléknu si obnošenou bundu, která patřila otci. Je mi obrovská, ale přesto mi nikdy nic nesedělo dokonaleji. Vrazím ruce do kapes a trochu se třesu, zatímco se dál prodírám pískem.

Hodiny se vlečou a ukrajují tmu, již na obloze nahradí oranžové šmouhy a příslib žhnoucího slunce. Dělám kratičké přestávky, jen abych dala odpočinout bolavým nohám, snědla příděl a napila se teplé vody. Často si kontroluju rány a obzvlášť se věnuju té čerstvé na stehně.

Dárek od něj.

To krvavé říznutí je jeho práce, tím jsem si jistá. Už jen dokonalá přesnost hodu může patřit jenom jemu, stejně jako nápad říznout mě, aby mě dostal ze střechy. Od vypočítavého Vymahatele, který se mě tak zoufale snaží chytit, bych nic jiného neočekávala.

O důvod víc přidat na tempu.

Nutím bolavé nohy, aby zrychlily, zatímco se ho snažím vytěsnit z myšlenek.

Jde si pro mě.

Při tom pomyšlení mi zacukají rty a škubnou jizvou, jež se mi táhne od čelisti.

A podruhé už váhat nebudu.

KAPITOLA 4

Kai

„Vypadáš příšerně.“

Kitt přejíždí očima po mojí košili s rudými skvrnami, jež tam zanechal Imperiál. Nemusí vědět, že jsem ho pohřbil.

Pro ni.

To je v nejlepším případě na hranici zrady.

V nejhorším případě ubohé.

Králův zkoumavý zrak se konečně setká s mým, a když se naše pohledy střetnou, je v nich pobavení. Důvěrnost mi na rtech mimoděk vykouzlí úsměv jen z toho prostého pocitu, že jsme bratři. Bratři, kteří nemají před jmény nacpané žádné tituly. Bratři, jež pro tento blažený okamžik nezajímá loajalita daná rodem.

Je to poprvé po několika dnech, kdy mi dovolí se na něj podívat. Opravdu se na něj podívat.

Slzy vyměnil za únavu, usměvavé oči za vytřeštěné, což doplňují lehce propadlé tváře a strniště na bradě. Můj průzkum zachytí stejnou pomačkanou košili, v jaké jsem ho vídal poslední tři dny – napůl rozepnutou, s rukávy potřísněnými inkoustem.

„No, ty nevypadáš o moc líp,“ řeknu a na rtech mám pořád překvapivě něco jako úsměv.

Kitt zamrká a prohlíží si své ušpiněné ruce i umazané papíry rozložené před sebou, jako by tu scénu viděl poprvé. Pak si povzdechne a lejstra, do nichž byl tak zabraný, pomalu přesune na vratkou hromádku. „Budu v pořádku. Jsem jen trochu unavený, to je všechno.“

„Jsi si vědom toho, že to má prosté řešení, že ano?“ řeknu otravně krotce, jak se snažím balancovat na tenké hranici mezi odlehčením nálady a snahou přivést ho k rozumu.

Kitt je jiný. Oba jsme jiní. Už nerozeznám, kde končí můj bratr a začíná můj král.

Když nereaguje, dokončím s tichým znepokojením: „Měl by sis zkusit odpočinout. Trochu se vyspat.“ Kývnu směrem k omšelému koženému křeslu, které zdědil. „Už několik dní jsem tě neviděl vstát z téhle židle.“

„Spánek je pro mrtvé.“ Zvuk, jenž následuje po Kittově příkrém prohlášení, se dá popsat jen jako skřehotavý výsměch. „Promiň,“ napůl se směje a zavrtí hlavou, jako by ho něco pobavilo. „Moc brzo?“

Donutím se k úsměvu, zatímco hledím na někoho, kdo mi připadá cizí. V jiném životě slyším z Kittových úst vycházet stejná slova, ale chybí jim hořká hrana i šíleně nakřáplý smích. Žal ho proměnil v muže, před nímž se mám na pozoru.

„Fajn,“ povzdechnu si, „spánek je pro mrtvé. I když to nevypadá, že bys bůhvíjak žil.“ Podívám se na něj a očima ho prosím tak, jak bych slovy nikdy nedokázal. „Od své korunovace jsi neopustil pracovnu. Mohli bychom se projít zahradou, navštívit královnu.“ Polknu při pomyšlení na to, co s ní udělal žal. „Doktoři říkají, že se její stav zhoršuje. Neopouští postel a oni se obávají… Bojí se, že už jí moc času nezbývá.“

Zklidní se a po mém návrhu dlouho mlčí. Jeho zdráhání by mě nemělo překvapovat. Kitt nemá k mojí matce žádné pouto. Protože ona je přesně tohle – moje matka. Nikoli jeho.

Odkašlu si a rychle přejdu k lákavějším nápadům.

„Mohli bychom navštívit Gail v kuchyni. Nepřestane se dožadovat, abys za ní zašel, dokud nesníš jednu z jejích máčených houstiček…“

„Jsem tu docela spokojený, děkuju.“

Překvapeně na něj zamrkám. Tohle bylo vládcovské odmítnutí, pokud se nemýlím.

Pomalu přikývnu a udělám krok zpátky ke dveřím. „No, jestli nemáš nic jiného…“

Vaše Veličenstvo.

Spolknu ta slova dřív, než je stihnu vychrlit na konci věty. Natáhnu ruku ke dveřím, připravený k útěku…

„To je její krev?“

Zarazím se a obrátím se k němu čelem.

Zelené oči má upřené ke skvrnám na mé košili. Dlouhou chvíli tiše stojím, nechám ho, aby mě studoval, zatímco se snažím rozluštit, co se mu honí hlavou.

Když konečně promluvím, ze rtů mi vyklouzne otázka, na niž si sám netroufám odpovědět. „Byl bys víc zklamaný, kdyby byla, nebo kdyby nebyla?“

Polkne. Zhluboka se nadechne. Usměje se způsobem, který je všechno, jen ne šťastný. „Nevím.“ Další dlouhé, táhlé ticho. „A ty?“

„Nevím.“

Ubohé.

„A je?“ Kitt se na mě při těch slovech ani nepodívá. „Myslím její.“

Povzdechnu si a najednou jsem při vzpomínce na dnešní ráno unavený. „Ne.“

Ozývá se z něj to úleva? Zklamání? Jako bych to najednou nedokázal rozlišit, když to zdánlivě jednoduché slovo vyřknu nahlas.

„Aha,“ zamručí Kitt. „Ale byla tam, chápu to správně?“

„Byla. Vyhnal jsem ji z domu.“ Kitt nakrčí obočí, než dokončím: „Vypálil jsem ho do základů.“

„Aha.“

Ostražitě se pozorujeme. Ona je téma, kterého je lepší se nedotýkat, a přesto nás myšlenky na ni neustále pronásledují. Jsou to muka pro nás oba.

„Ta krev?“ Kitt ke mně s očekáváním kývne.

„Patří Imperiálovi, jehož probodla. Zabila ho na okraji chudinské čtvrti.“

Znovu se ozve ten neživý smích. „Má nepříjemný zvyk probodávat lidi, co?“

Odkašlu si a dávám si pozor, abych nepřekročil hranici, kterou už nedokážu u Kitta rozpoznat. „Ano, to já taky. A neutekla bez zranění, o to jsem se postaral.“

„Takže,“ protáhne Kitt až příliš povědomým tónem. Vidím otce, jak se odráží v jeho očích, ožívá v jeho slovech. „Co mi to říkáš, Vymahateli?“

Lehce ztuhnu. „Domnívám se, že míří na Spáleniště a pokusí se přes něj přejít do Doru nebo Tanda. I když si nejsem jistý, jestli to zvládne. Na druhou stranu má taky nepříjemný zvyk zůstávat naživu.“ Můj tón je bezbarvý a vystihuje Vymahatele, jakého si přeje mít. „Připravím několik mužů a pouštní koně, aby se za ní vydali do Spáleniště. Vyrazíme, jak jen to bude možné.“ Odmlčím se. „Vaše Veličenstvo.“

Sakra. To jsem si zkrátka nemohl odpustit, co?

Kitt mě pozoruje a zdá se, že ho ten titul nijak nevyvedl z míry. Spíš je zvídavý. „A pak mi ji přivedeš.“ Přikývnu.

„Opravdu?“

Zírám na něj a pomalu dýchám. „Máš důvod domnívat se, že to neudělám?“

Kitt pokrčí rameny, pak se opře a ruce potřísněné inkoustem zkříží přes pomačkanou košili. „Já jen, že znám, no, tvůj… příběh.“

Strnu. Díváme se na sebe a beze slov mluvíme o jediné věci, o níž jsme nikdy nehovořili nahlas. Kittova poznámka byla nenápadná, ale jeho nedostatek důvěry v to, že splním jeho rozkaz, takový rozhodně nebyl.

Moje odpověď je odtažitá. „To je něco jiného. A ty to víš.“

„Vážně?“ Kittův tón je znepokojivě nevinný. „K těm dětem jsi žádný vztah neměl, a přesto jsi je navzdory jejich zločinům ušetřil trestu.“

„Kitte…,“ začnu, než mě příkře přeruší.

„Podívej, já netvrdím, že zachraňovat děti bylo špatné.“ Zasměje se bez pobavení. „Nejsem zrůda. Vyhnat Obyčejné i s rodinami, místo aby byli rovnou popraveni, byla laskavost, byť jakkoli mizivá. Ale,“ oči mu potemní, „opakovaně jsi neuposlechl otcovy příkazy. Znovu a znovu.“

Podrážděně si odfouknu nosem. Při zmínce o otci jsem prohrál hádku, ještě než vůbec začala. V Kittových očích nemůže nic, co řeknu, ospravedlnit jednání proti minulému králi.

„Vždycky jsem poslouchal rozkazy,“ vzdychnu si. „A vždycky budu. Tohle byla výjimka.“

„Byla?“ opakuje Kitt s výrazem, který je stejnou měrou zkoumavý jako skeptický. „Ty nehodláš v té výjimce pokračovat, protože jsem král? Protože to vím?“

Dá mi práci, abych na něj nezíral s otevřenou pusou. „Takže ty chceš, abych popravoval děti?“ Hrudník se mi dme, srdce mi v bolavých žebrech buší. „Zajisté, jen řekni, a stane se tak, můj králi.“

Do prdele.

Kousnu se do jazyka tak silně, abych se soustředil na výbuch bolesti, a ne na nával vzteku, jenž mnou projede. To poslední, co chci, je vnímat Kitta jen jako svého krále, chovat se k němu tak, jak jsem se choval k tomu předešlému.

Kitta je snadné milovat, dokud nezačne připomínat otce, který pro mě měl tak málo lásky.

„Kaii,“ králův tvrdý pohled změkne stejně jako jeho hlas. „Vím, že to není zrovna lehce splnitelný příkaz. Asi jsem jen… paranoidní. V minulosti jsem byl svědkem toho, jak jsi jednal proti rozkazům.“ Podívam se na něj a on spěšně dodá: „Z dobrého důvodu. Proto mám obavy, když tě žádám, abys mi přivedl zpátky ji.“ Zahledí se mi do očí. Ty jeho jsou plné emocí, jež nedokážu pojmenovat. „A jaký je lepší ‚dobrý důvod‘ k neuposlechnutí rozkazů než tvoje city k ní?“

Upřeně na sebe zíráme a hrdla se nám svírají nevyřčenými slovy. Chci protestovat, modlím se, aby se mi otevřela ústa a vychrlila přesvědčivý řetězec slov, která popřou jeho obvinění. Ale má pravdu a oba to víme. Osvobodily ji především moje city.

Ta myšlenka mnou otřese a dovede mě k závěru, že Kitt to ví. Ví, že jsem ji už jednou nechal jít – a má mi to za zlé. Ale nic v jeho klidné tváři to nedokazuje, a tak to pomyšlení pohřbím dřív, než se mu totéž podaří udělat se mnou.

„Ani pro tebe to nemůže být snadné,“ řeknu tiše a zkoumám nebezpečný terén, jímž je Kittova záplava citů ke stejné dívce.

Téměř se rozesměje. „Aha, takže teď si o tom budeme povídat?“

Obcházeli jsme to ožehavé téma ještě předtím, než se rozhodla přetnout našemu otci šlachy v krku právě tou dýkou, kterou mám připevněnou u boku. Byla rizikem, což jsme se obávali vyslovit, jako by jí to mohlo zabránit v tom, aby mezi nás vrazila klín.

Zamilovat se do ní bylo osudné.

„Cokoli jsem k ní cítil, zemřelo v den, kdy ho zabila,“ řekne Kitt prostě.

Lži.

Namlouval jsem si totéž a přesvědčoval sám sebe, že je to pravda.

„Znám ten pocit,“ přikývnu.

Lži.

Díváme se na sebe a oba se spokojeně utápíme ve společných sebeklamech. Ale už nic víc neříkáme, nechceme se potýkat s faktem, že lžeme sobě i jeden druhému.

„Přivedu ti ji zpátky, Kitte.“ Můj hlas je tichý a vážný. „Než jsem se stal tvým Vymahatelem, byl jsem tvým bratrem. Jsem věrný tobě a nikomu jinému.“ Nadlouho se odmlčím a nechávám slova doznít. „Zabila i mého otce, však víš.“

Rozprostře se mezi námi další ticho.

„Živou,“ prohlásí Kitt nakonec. „Přiveď mi ji živou.“

Jeho tón nenaznačuje, že by to bylo zrovna milosrdenství.

Stáhnu si mohutný prsten, který jsem dostal v den, kdy jsem se stal ilyjským Vymahatelem, a položím mu ho na stůl. „Vrať mi ho, až si znovu zasloužím tvou důvěru.“

KAPITOLA 5

Paedyn

Písek mi odírá vnitřek úst a drhne o dásně.

Přejedu si suché zuby jazykem a cítím stejný zrnitý povlak jako předešlé tři dny. Plivání už nepřipadá v úvahu, protože v mém boji o přežití je každá kapka slin potřebná.

Bolí mě v krku. Bolí mě chodidla. Nohy. Hlava. Všechno.

Písek se mi přesouvá pod nohama, jak se šourám dál. Přestože ztuhlý krk křičí na protest, zvednu zemdlenou hlavu k zapadajícímu slunci. Klesá k obzoru, chystá se zmizet za písečnými dunami a strhnout své paprsky z oblohy.

Dlaní zabloudím k čelu, které je od dnů strávených plahočením po poušti ulepené a spálené. Po zádech mi běhá mráz a týrá moje rozbolavělé tělo. Povzdechnu si a snažím se namluvit si, že jsem na kost promrzlá kvůli rychle vychládající poušti, a ne kvůli horečce, jež se mi uhnízdila pod lepkavou kůží.

Jdu už několik dní – i většinu nocí, které po nich následují.

Poušť je nelítostná bestie. Každou noc prosím písek, aby mi dopřál pár hodin odpočinku. Navzdory mému zoufalství mi poušť zatím nedovolila víc než hodinku dvě nerušeného spánku. Ať už mě trápí písek v uších, nebo štíři u nohou, nezmůžu se na víc než krátké paranoidní zdřímnutí.

„Jsem jediná, kdo ti dělá společnost, tak bys mě mohla aspoň nechat prospat celou noc,“ procedím přes rozpraskané rty a můj hlas zní jako tiché skřehotání. Prohlížím si rozlehlou poušť, ale nevidím nic než písek a neslyším žádnou odezvu kromě šepotajícího větru. Odfrknu si a odlamuju kousky okoralého chleba, které si strkám do stejně suchých úst.

„Začínám bláznit.“ Rozhodím ruce a nechám je s plesknutím dopadnout zpátky k bokům. „Už tři dny mluvím s pískem,“ zabručím a nohama pod sebou vyrývám hluboké čáry. „Asi není fér svádět veškeré moje šílenství na tebe. Blázním už nějakou dobu.“ Zasměju se, což zní spíš jako kašel. „Myslím, že už jen vkročit sem je počátek šílenství. Nebo ne?“

Rozhlédnu se, přestože vím, že duny se odpovědět neuráčí. I když horší než to, že mluvím s pískem, bude, až jednou uslyším, jak mi odpovídá. Tehdy se začnu opravdu bát.

Zásoby vody se mi nebezpečně tenčí a už jen vědomí téhle skutečnosti mi vysušuje hrdlo ještě víc. Čutory, které mi cinkají v batohu, budou prázdné nejpozději za dva dny. Sebeovládání je mnohem méně lákavé, když přežíváte na omezeném počtu doušků.

Už nejmíň podesáté během hodiny zkoumám obzor v naději, že zahlédnu město. Že zahlédnu cokoli.

Nic.

Žádný obrys budov nebo kouř stoupající z komína. Těžce polykám a připadám si v té rozlehlosti kolem sebe strašně malá. Cítím se jako jediné zrnko písku v moři zvlněných dun.

Bezvýznamná.

Ztracená.

Osamělá.

Fata morgána.

Co všechno bych udělala pro trochu vody…

A jsem odhodlaná to udělat.