Corina Bomann

DIE SCHWESTERN VOM WALDFRIEDE

Sturmtage

Copyright © 2022 by Penguin Verlag in der Penguin Random House
Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © by bürosüd GmbH

Cover illustrations © by Trevillion Images/Magdalena Russocka/www.buerosued.de

Translation © 2025 by Zuzana Soukupová

ISBN 978-80-249-5865-1

Autorka v této knize popisuje skutečné události,
které se odehrály na určitém místě v určitý čas.
Četné epizody i postavy jsou změněny, doplněny
a beletristicky zpracovány.

Román je tedy dílem fantazie,
v němž fakta a fikce, to co se skutečně stalo a co bylo vymyšleno,
spolu vytvářejí nerozdělitelnou uměleckou jednotu.

prolog

Berlín, 12. července 1937

Slunce se už sklánělo k obzoru, když se Helena blížila k louce, na níž byly rozestavěné pouťové atrakce. Dolehl k ní zápach stájí a ani sladká vůně cukrové vaty ze stánku u vchodu jej nedokázala potlačit. Uprostřed prostranství se hrdě tyčily dvě červeno-bílé kupole cirkusu Caroli.

Uplynuly už tři roky od chvíle, kdy Helena poprvé potkala svou životní lásku. Hned při první schůzce ji Antonio provedl celým cirkusem. Fascinovaně si prohlížela pestrobarevné vozy a lesklé kostýmy, které se sušily na prádelních šnůrách natažených mezi maringotkami. Ukázal jí dokonce i lvy a snažil se ji přesvědčit, že to jsou ve skutečnosti docela neškodné kočky, pokud je ovšem nikdo nedráždí.

Ona však před nimi měla velký respekt a obdivovala krotitele, který dokázal lvy během představení předvést divákům jako mimořádně nebezpečné šelmy.

„A co když ho pokoušou?“ zeptala se a sledovala při tom jednoho mohutného lva, který právě zívl, a odhalil tak mohutné tesáky. „Máte tady nějakého doktora?“

„To ne. Ale starý Simeon se trochu vyzná v bylinkách.“

„Ty moc nepomůžou, kdyby lev vašemu krotiteli utrhl ruku. Nebo kdyby třeba akrobat spadl z hrazdy.“

Antonio ji s úsměvem objal kolem pasu. „Od toho tu jsou přece nemocnice. A lidé jako jsi ty. Až se jednou vezmeme, staneš se první cirkusovou doktorkou.“

„Ale já ještě studuju,“ zasmála se Helena. Tehdy byla teprve v šestém semestru, a tudíž hodně daleko od svého cíle stát se skutečnou lékařkou.

Už jako dítě snila o tomto povolání. Bylo jí líto, že tolik lidí musí umírat na různé choroby. Později si studium medicíny prosadila proti vůli otce, který by ji raději viděl jako botaničku.

Studium lékařství ji naplňovalo, ale to odpoledne strávené v cirkusu všechno změnilo. Na svém plánu stát se doktorkou samozřejmě nic nezměnila, ale Antonio jí otevřel nový svět. Jezdil po světě s cirkusem, který hostoval jednou tady, jednou tam, a viděl víc měst, než si dokázala představit. Jeho svobodný život ji doslova fascinoval.

Teď už má poslední zkoušky za sebou a v létě se musí rozhodnout, jakou cestou se vydá. Zkusí pracovat v Charité nebo nějaké jiné nemocnici?

Stále víc si připadala jako ptáček lapený ve zlaté kleci. Rodiče se o ni starají a udělali by pro ni první poslední. Ale Antoniovy krásné tmavé oči, jeho polibky a cesty, o kterých básnil, jí připadaly mnohem přitažlivější.

„Snad se nechcete vkrást do cirkusu bez placení, slečno?“ ozval se za ní hlas a někdo se dotkl jejího ramene. Helena se polekaně otočila a vzápětí pohlédla do rozpustilé Antoniovy tváře.

„Tak jakpak se moje paní doktorka dneska má?“ zeptal se, přitáhl si ji k sobě a prudce ji políbil.

Helenu zalila horká vlna touhy a zabránila jí odpovědět na jeho otázku. Když se jí dotkl, byla náhle někdo úplně jiný. Zapomínala na všechno kolem a jen toužila být s ním.

Teprve když ji pustil ze svého objetí, rychle se vzpamatovala.

„Mám se dobře. Ale jsem smutná. Dnes je náš poslední večer…“

Znovu ji políbil a pohladil po vlasech. „Mám skvělou zprávu!“ oznámil jí vzápětí.

„A jakou?“

„Získali jsme na podzim angažmá v Itálii. Krásná představa, ne? Zatímco tady všechno zešedne, já budu sedávat na sluníčku, ládovat se olivami a rajčaty a předvádět kouzelnické triky pod širým nebem.“

„To… je nádhera.“ Jen stěží skrývala své zklamání. Tajně doufala, že se cirkus na podzim zase vrátí do Berlína. „Jenže budeš ode mě hrozně daleko.“

„Ano, to je škoda. Ale doteď jsme se mohli taky vídat jen každého půl roku, ne?“

Helena přikývla. „Mám pocit, že už mi to nestačí. Nejradši bych s tebou byla pořád! Univerzitu jsem zakončila, už mě tu nic nedrží.“

Antoniova tvář náhle zvážněla. Zatím pokaždé, když se spolu viděli, mluvili o tom, že by s ním mohla odjet, jakmile dostuduje. Teď už je to konečně možné a Helenu pobouřilo, že se Antonio netváří moc nadšeně.

„Nevím, jestli bys to měla udělat.“ Stiskl rty a zachmuřil se.

Helena zvedla obočí. „A proč ne?“

„Jsi studovaná žena. Co ti může nabídnout cirkusový artista?“

„Ty jsi kouzelník,“ opravila ho.

„Spíš kouzelnický učeň.“

„Ale dobrý!“ Tu a tam jí Antonio ukázal nějaký trik a ona vždycky znovu žasla, jak nechal zmizet minci nebo vykouzlil šátek.

„Kromě toho si myslím…“ Zarazil se, jako by najednou nenacházel správná slova.

„Co?“

„Ředitel nám dneska oznámil, že v příštích letech už asi nebudeme jezdit do Berlína. Možná bys pak své rodiče nikdy neviděla.“

Helena si dovedla představit, jaký by doma vypukl skandál, kdyby postavila otce před hotovou věc. Ale je přece plnoletá a může sama rozhodovat o svém budoucím životě!

„A proč už sem nechcete jezdit?“ nechápala.

„Ti vaši lidé z NSDAP… Už je dost otravné, že nás pořád tahají po úřadech a vyzvídají, kdo z nás je árijec a kdo ne.“ Zavrtěl hlavou. „A Simeon si myslí, že to bude ještě horší. Dokonce tvrdí, že je válka na spadnutí.“

„To je nesmysl!“ prohlásila Helena. Všechny ty politické demonstrace síly se jí protivily a byla ráda, že už je stará na to, aby musela vstoupit do Svazu německých dívek. Za situace, kdy se zemi hospodářsky tak daří, nezničí přece vláda všechno válkou!

„A co když k ní přece dojde? V tom případě by bylo rozumné odjet někam hodně daleko.“

A co bude se mnou? měla chuť vykřiknout. S námi? Přepadl ji strach. Jestli se nerozhodne hned, už ho možná nikdy neuvidí.

Popadla ho za ruce. „Půjdu s tebou!“ pronesla pevným hlasem. „Chci být s tebou pořád. Nic jiného mě nezajímá.“

Znovu zaváhal. „Ale ty jsi lékařka.“

„A cirkus lékařku potřebuje, nebo snad ne?“ Helena dostala nabídku místa praktikující lékařky v Charité, kde by mohla pracovat přímo se slavným profesorem Sauerbruchem. Ale ve srovnání s možností žít s mužem, kterého miluje, to nic neznamenalo.

Antonio se na ni zahleděl. V jeho pohledu spatřila smutek, kterého si u něho ještě nikdy nevšimla. „Víš jistě, že to chceš udělat?“ zeptal se.

„Mám dvě možnosti. Buď začnu pracovat jako lékařka praktikantka, nebo odejdu s tebou. Teď je ten správný okamžik! Když si představím, že bych tě už nikdy neviděla…“ Podívala se na něho tak rozhodně, jak jen dokázala. Přece vidí, že chce být s ním! „Miluju tě,“ pokračovala. „A moje místo je po tvém boku!“

Na Antoniově tváři se objevil úsměv. Chvíli se jí díval do očí, jako by si chtěl vtisknout do paměti každičký rys jejího obličeje.

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec. „Dnes o půlnoci se sejdeme u vás na rohu u náměstí Asternplatz. Až složíme stan, dojedu pro tebe na motorce.“

Nadšeně přikývla. Konečně bude cestovat různými zeměmi, uvidí svět stejně jako Antonio a bude svobodná! Zalila ji vlna štěstí. Helena si v tom okamžiku byla jistá, že nemůže být nic krásnějšího než se oprostit od všech závazků.

Antonio ji znovu objal a políbil. Pak od ní odstoupil. „Už musím jít, abych se sbalil. A při skládání stanu bude zapotřebí každé ruky.“

„Jistě,“ souhlasila. Vždycky se s ním nerada loučila, ale až se příště znovu setkají, zůstane s ním už navěky.

Ještě jí krátce zamával, pak se otočil a vykročil ke stanu. Představení za chvíli skončí. A pak Heleně začne nový život.

První díl

Na politickém obzoru se stahovaly stále temnější mraky.
Již nyní měla být „preventivně“ přijímána opatření k vybudování krytů pro případ vzdušné války. Po konzultaci s lékařskou komorou
a vedením adventistického společenství v Německu bylo rozhodnuto použít podstatnou část příjmů nemocnice na to, aby každé sklepní okno
bylo opatřeno těžkými železnými okenicemi.

Z úředního rozhodnutí se museli všichni zaměstnanci nemocnice
zúčastnit kurzů protivzdušné ochrany a příslušných cvičení,
aby byli připraveni pro případ války. Někteří byli vybráni
do jednotky hasičů, kterou tvořila především část ženských zaměstnankyň pod vedením našeho osvědčeného lázeňského mistra bratra C. Rohledera, a podstoupili výcvik.

Kronika nemocnice Waldfriede, 1939

1. kapitola

Charlottenburg, 14. srpna 1939

Helena nervózně přešlapovala z nohy na nohu a vyhlížela svou kolegyni. Na střeše nádražní stanice Botanischer Garten vrkali holubi, kolem kterých proletělo hejno špačků. Město halil opar ranní mlhy. Listy živého plotu rostoucího naproti železničnímu náspu se vlhce třpytily v paprscích vycházejícího slunce.

Spolu s ní tu čekali na vlak i další cestující. Muž v lehkém béžovém plášti a měkkém plstěném klobouku byl zahloubaný do novin, kousek stranou postávaly dvě mladé ženy a povídaly si. O stěnu peronu obloženou červeno-bílými kachlíčky se opíral mladý voják s čepicí nakřivo a kouřil.

Helena natahovala krk, aby viděla na schody, ale ukázalo se, že postava, kterou v dálce zahlédla, je k jejímu zklamání stařenka v černém vdovském oděvu.

Irena tu už dávno měla být a Helena se začala obávat, že asi jela autobusem. Nebylo by to poprvé, kdy bez varování změnila plán.

Tím si ale Helena nechtěla nechat zkazit den.

Cítila radostné vzrušení. Zanedlouho nastoupí do svého prvního místa jako lékařka! Po šesti letech studia a dvou rocích praktikování v Charité se nemohla dočkat, až konečně uplatní všechny své vědomosti. Začne pochopitelně pracovat jako asistentka, ale bude to první krok na cestě, jejímž cílem bylo stát se nejlepším ženským chirurgem v Německu. Ačkoli otec brzdil dceřino nadšení, když mu o svém záměru vyprávěla.

„Za pár let se vdáš a budeš mít děti,“ poznamenal ráno u snídaně. „Proč sis nezvolila nějaký jiný obor? Třeba pediatrii? Jako chirurg budeš věčně na operačním sále a kde se pak seznámíš s vhodným mužem?“

Těmi slovy se dotkl jejího bolavého místa. Po konci vztahu s Antoniem se vrhla do práce a zařekla se, že už se na žádného muže ani nepodívá. Když viděla šťastné páry, jen ji píchlo u srdce a rychle odvrátila zrak. Nepohnuli s ní ani rodiče, kteří se snažili dát ji dohromady se syny svých známých.

„Já se stanu chirurgem, tatínku!“ odpověděla rozhodně. „A nikdy se nevdám!“ Tím pro ni byla tato diskuze u konce.

Vlak už se blížil do stanice. Kolem ní prosupěla lokomotiva táhnoucí červeno-žluté vagony, které v tu dobu byly překvapivě prázdné.

Irena pořád ještě nedorazila. Helena ale rozhodně nemínila přijít na nástupní pohovor pozdě. Popadla koženou tašku, v níž vedle několika osobních věcí ležel i úplně nový stetoskop, a nastoupila. Většina cestujících upírala oči do novin, tu a tam o ni někdo zavadil letmým pohledem. Na konci vagonu objevila prázdnou lavici.

Do obličeje jí zasvítilo slunce. Na okamžik blaženě zavřela oči. Když je znovu otevřela, vlak právě projížděl kolem reklamní tabule. Byl na ní namalovaný modro-bílý cirkusový stan. Cirkus Mancini oznamoval začátek představení na 16. srpna. Zničehonic se jí zpotily ruce. Zavřela oči, aby potlačila vzpomínky, ale už bylo pozdě.

Uběhly už dva roky od chvíle, kdy Antonia viděla naposled. Většinou se jí dařilo na něj nemyslet, ale když viděla něco, co připomínalo cirkus, třeba jen dětský kolotoč nebo jako teď plakát, všechno bylo zase zpátky.

S bušícím srdcem tehdy běžela domů a v hlavě si už promítala seznam věcí, které si vezme s sebou. Aby nebyla nápadná a taky protože pojede na motorce, rozhodla se zapakovat si jen batoh s nejnutnějšími věcmi. Naštěstí byl otec nadšený turista a postaral se, aby byla vybavená na pěší pochody.

Doma předstírala, že byla navštívit přítelkyni. Už jí bylo čtyřiadvacet, takže matka obvykle nepátrala po tom, kde její dcera tráví volný čas. To jí umožňovalo pobývat s Antoniem, i když zůstat u něho přes noc si nedovolila. Ale teď si byla jistá, že se to změní.

Před půlnocí se vykradla s batohem z domu a rozběhla se k náměstí Asternplatz. Všude kolem panoval klid, za většinou oken už byla tma.

Na rohu se zastavila a rozhlédla se po náměstí. Doufala, že už tam na ni bude čekat. Nikde ho ale neviděla. Že by si to rozmyslel?

Bylo samozřejmě možné, že se Antonio zpozdil, protože bourání cirkusového stanu se protáhlo. Snažila se uklidnit, zhluboka dýchala a jen doufala, že otec nepůjde na záchod a nevšimne si, že dcera není ve své posteli.

Neodvážila se rodiče postavit před hotovou věc. Místo toho jim nechala na stole dopis, v němž jim vysvětlila své rozhodnutí.

Z dálky uslyšela kostelní zvon, jak odbíjí půlnoc, ale Antonio pořád nikde…

„Váš lístek, slečno,“ vytrhl ji ze vzpomínek přísný hlas. Zvedla hlavu a uviděla muže v uniformě průvodčího.

„Lístek, prosím,“ zopakoval netrpělivě.

„Ano, jistě, promiňte,“ zamumlala a podala mu jízdenku.

Muž ji nedůvěřivě zkoumal a pak se podíval na její tašku.

„Vy jste porodní bába?“ zeptal se.

„Cože? Ne, já jsem lékařka,“ odpověděla Helena. „Dneska nastupuju ve Waldfriede.“

„Jo, tam to znám!“ odpověděl. „Moje Minna tam porodila našeho syna. To je dobrá nemocnice.“ Zůstal na ni koukat, jako by očekával odpověď. Když žádná nepřicházela, ještě dodal: „No tak hodně štěstí, paní doktorko!“

„Děkuju,“ přikývla Helena a vzala si od něho označenou jízdenku. Pořád ještě se nedokázala klidně nadechnout, ale když se podívala z okna a sledovala míhající se domy, přece jen zahnala nepříjemnou vzpomínku do temného kouta paměti, kam patřila.

O čtvrt hodiny později už vystupovala na nádraží Zehlendorf-West. Letní slunce zářilo na modré obloze, po níž se honilo jen pár bílých obláčků. Zdejší krajinu znala z rodinných výletů. Otec ji sem brával do lesa, aby prohluboval její botanické znalosti.

Kráčela pod korunami listnatých stromů a připadalo jí, že slyší jeho hlas. Castanea sativa. Tilia cordata. Každý, i ten nejobyčejnější strom, nazýval otec výhradně latinsky. Teprve ve škole se dozvěděla, že to je kaštan jedlý a lípa srdčitá. Otec botanik se ale od samého začátku snažil, aby dcera znala vědecké názvy. Jenže Helenin zájem se neomezoval jen na flóru, bavila ji i fauna. A hlavně lidé.

Pro otce bylo zklamáním, když mu oznámila, že se chce stát lékařkou. Raději by viděl, kdyby pokračovala ve stopách slavné přírodovědkyně Marii Sibylly Merianové. Ona ale chtěla pomáhat lidem. Čím byla starší, tím víc se v tom přání utvrzovala.

Minula několik blahobytných domů a obešla dodávku, jejíž řidič nosil velké bedny k domovnímu vchodu.

Nakonec se před ní objevila nemocnice Waldfriede. Nebyla samozřejmě tak obrovská jako Charité, přesto působila větším dojmem, než si ji Helena pamatovala.

Světlá centrální budova s červenými taškami na střeše a vysokými úzkými okny byla během let rozšířena o řadu dalších staveb. Jednak tu byla předsunutá budova s vysokou špičatou střechou a širokými špaletovými okny, pak zaoblená přístavba s tabulí, kterou ze svého místa nedokázala přečíst, a také třípatrová vila stojící opodál. Červený domek u Fischerhüttenstrasse, která se dřív jmenovala Alsenstrasse, vypadal jako vrátnice. Hrázděné řadové domy v zadní části areálu zřejmě sloužily jako byty pro personál a řemeslníky.

Nejvíc ji zaujal rozsáhlý park za bíle natřenou terasou, před kterou z čtvercové kašny tryskala voda. Stromy a keře nebyly vysázeny podle nějakého jasného vzoru, zdálo se, že tu spíš vládne princip chaosu. Vysoké kužely tisů, které lemovaly příjezdovou cestu, však byly tak pečlivě ostříhané, že by jim ani otec nemohl nic vytknout. Ten pohled ji tak zaujal, že málem přehlédla ženskou postavu u vstupní brány.

Vzápětí poznala svou přítelkyni Irenu Murauovou. Měla na sobě černo-bílé kostkované šaty, konce zlatavě hnědých vlasů si naondulovala nahoru a na nohy si vzala černé lakované střevíce. V ruce držela skoro dokouřenou cigaretu, zřejmě tu už nějakou chvíli čekala.

„Ireno, jak to, že jsi tady?“ zvolala Helena. „Myslela jsem, že jsme se měly setkat na nádraží.“

„Po cestě jsem potkala jednoho milého mládence, který byl tak laskavý, že mě sem dovezl autem. Jmenuje se Lothar.“ Irena ji vítala širokým úsměvem.

„A já si myslela, žes zaspala,“ zlobila se Helena.

„No to snad ne!“ Irena ještě jednou dlouze potáhla z cigarety a vyfoukla oblak kouře. „Tobě by taky neuškodilo, kdyby ses trochu dívala kolem sebe. Po berlínských ulicích běhají některé velmi pěkné mužské exempláře.“

Bylo zbytečné varovat Irenu, že nastoupit do vozu cizího muže je nebezpečné.

„Já zase vím, co by neuškodilo tobě.“ Helena ukázala na cigaretu v její ruce. „Přece jsi slyšela, co říkal ředitel kliniky, když jsme tu byly na pohovoru, nebo ne?“

Vybavila si ten den před týdnem, kdy před ním poprvé seděly v jeho ordinaci.

Doktor Louis Conradi byl muž po padesátce s hnědými prošedivělými vlasy a malým bříškem, které se mu rýsovalo pod pláštěm. Knír a přísný pohled dodávaly jeho tváři autoritu, jakou vyzařoval její docent a také otec, kterému se doktor Conradi dokonce trochu podobal.

Místo pozdravu jen pokrčil nos a zeptal se: „Která z vás kouří?“

Irena zrudla, což zřejmě vedoucímu kliniky stačilo jako odpověď, protože hned pokračoval: „Měla byste se toho zlozvyku co nejrychleji zbavit. Kromě toho, že by vám jako internistce měly být známy škodlivé důsledky kouření tabáku, není vhodné předstupovat před pacienty, kterým je případně nutné kouření zakázat, a být přitom sama cítit cigaretovým kouřem.“

„To bych neudělala, pane doktore,“ vykoktala Irena. „Já… jen jsem byla nervózní.“

„Pro dnešek vám to prominu, ale napříště kuřte až po službě, když už musíte.“

*

Zdálo se, že si na tu scénu vzpomněla i Irena, protože obrátila oči v sloup, odhodila oharek cigarety a zašlápla ho podpatkem.

„To je lepší,“ poznamenala Helena a napodobila tón hlasu doktora Conradiho. Pak se do přítelkyně zavěsila a táhla ji směrem k tisové aleji. „Musíš se hlásit u doktora Meyera, viď?“

* * *

Sluncem ozářené fasády domů se rychle míhaly za oknem vlaku. Zanedlouho dorazí na nádraží Zehlendorf-West.

Louis byl spokojený. Konference ve Skodsborgu proběhla velmi úspěšně, hlavně proto, že i přes nelehké časy mohl podat o Waldfriede uspokojivou zprávu. Přirozeně se ozvaly určité pochybnosti kvůli poměrům v zemi, ale Louis společenství adventistů ujistil, že udělá vše pro to, aby prosazování jejich víry v nemocnici zachoval.

„Měl bys navštívit svého otce,“ poznamenala Catherine, která seděla vedle něj se zápisníkem na klíně. „Myslím, že by ho zajímalo, o čem se v Dánsku mluvilo. Kromě toho mu musíš vyřídit pozdravy.“

Od doby, kdy jeho otec Richard Conradi opustil společenství adventistů sedmého dne, ho vedoucí představitelé církve považovali za zrádce, o kterém nesměla padnout ani zmínka. Jeho staří přátelé však na něho nezapomněli. Požádali Louise, aby ho za ně pozdravoval.

„Pokusím se s ním spojit, hned jak přijedeme do Waldfriede. Doktor Gregorius má dnes na starosti ordinaci a doktor Hintze slouží na operačním sále, takže na to budu mít čas.“

Catherine přikývla. Zdálo se, že je teď klidnější než před cestou. Louis s potěšením sledoval, jak jí prospívá, že jsou teď častěji spolu. Jen mu to potvrzovalo správnost jeho rozhodnutí předat chirurgické oddělení Paulu Hintzemu a soustředit se na gynekologii. Doktor Hintze sice nebyl u většiny spolupracovníků moc oblíbený, ale on měl teď alespoň tu a tam čas žít s Catherine jako manželský pár, kterým už tolik let byli.

Za půl hodiny vystoupili z vlaku. Uvítal je teplý vzduch prosycený sladkou vůní pečiva linoucí se z nedalekého pekařství. Louisovi se bezděky začaly sbíhat sliny.

„Co kdybychom si koupili něco sladkého?“ prohodil. „Můžeme si ještě dnes odpoledne dopřát posezení u kávy a hezky tak ukončit poklidný život posledních dní.“

Catherine souhlasila a na tváři se jí objevil úsměv. Louis zašel do obchodu, vybral několik růžových a světlezelených zákusků a objevil i skořicové šneky. Ty mu v dětství obvykle pekla matka. Hezká prodavačka mu všechno zabalila a přidala i úsměv.

„Napadlo mě, že bychom mohli pozvat na víkend do Werderu pár hostů,“ navrhla Catherine, když se k ní vrátil s nákupem. „Posadili bychom se na zahradu a užívali si pohled na Havelu… Kromě toho jsme už naše známé dávno neviděli. Mohl bys pozvat i některé kolegy z lékařské společnosti.“

Skutečnost, že málokdy přijímal pozvání a účastnil se setkání, včetně zasedání lékařské společnosti, měla svůj důvod. Mnoho kolegů, které považoval za slušné lidi, v posledních měsících a letech ukázalo svou pravou tvář. Přednášky o eugenice a nucené sterilizaci duševně nebo fyzicky postižených žen byly neslučitelné se světonázorem jeho víry, takže se jim vyhýbal.

Jenže Catherine měla pravdu, pokud chce být nadále uznáván jako šéf nemocnice, musí se s nimi stýkat.

„Tak dobře,“ souhlasil a zavěsil se do své ženy. „Organizaci svěřím do tvých rukou. Příští nebo přespříští víkend by to jistě šlo.“

Když se před ním objevila Waldfriede, zahřálo ho to u srdce. Zpátky doma, pomyslel si. Přestože se tu v uplynulých letech mnohé změnilo, je to místo, kde zapustil kořeny. Nikde jinde si nevytvořil tak pevný vztah. Všechny nemocnice, v nichž předtím pracoval, byly jen pracovní místa, zatímco tady našel rodinu.

Zatímco kráčeli po cestě k lékařskému domu, navrhla Catherine: „Mohli bychom připravit bufet a požádat některé z našich bratrů a sester, aby se postarali o hudební program. Slyšela jsem, že máme mezi ošetřovateli jednoho velmi talentovaného houslistu.“

„Ano, bratra Thomase,“ potvrdil jí Louis.

Než došli k domovním dveřím, nahlédl pootevřeným oknem do přízemní místnosti. Poté co bylo vydáno nové nařízení, které zakazovalo přijímat privátní a ambulantní pacienty v prostorech nemocnice, přemístil svou ordinaci do přízemí lékařského domu. Jejich kazatel, který tam dřív bydlel, se s rodinou odstěhoval do centra města.

Přes sklo zahlédl Hannu Richterovou, která právě něco podávala zastupujícímu doktorovi Gregoriusovi. Bezděky se usmál. Ona mu také scházela.

Když vešel, narazil ve devřích na kolegu, který překvapeně zvolal: „Doktore Conradi! Paní Conradiová! Vy už jste tady?“

„Sedli jsme do prvního vlaku, který jel ze Skodsborgu,“ vysvětlil mu Louis. „Jak to jde v ordinaci?“

„Dobře,“ ujistil ho Gregorius. „Paní Sanderová přišla na kontrolu, jejímu dítěti se báječně daří. Paní Clemensová už měla lehké bolesti a zdálo se, že se chystá k porodu, ale šlo o planý poplach. Budu vás o všech případech informovat podrobněji, ale teď musím zaskočit do nemocnice.“

„Jistě, pane kolego,“ propustil ho Louis a následoval Catherine po schodech vzhůru. Potěšilo ho, že tu za jeho nepřítomnosti všechno běželo v zajetých kolejích. Zvlášť v současné době, kdy mohli každý den čekat nové nařízení, které by znovu změnilo dosavadní pořádky.

„Dneska si snad vezmeš volno, ne?“

Catherine ho měla přečteného. Nejradši by hned běžel dolů do ordinace a pustil se do práce. Ale ze sáčku, který nesl v podpaží, voněly skořicové šneky a zákusky.

„Jistě, drahá, ze všeho nejdřív ochutnáme ty sladkosti.“

Když vešel do bytu, uvítala ho známá směs pachu vosku na podlahu, kuchyně a potpourri, které jeho žena ráda dávala do mísy v obývacím pokoji. Tohle je domov. Dveře do kuchyně na levé straně chodby byly pootevřené. Na velkém kuchyňském stole a na příborníku nebylo ani smítko a přes sporák byla přehozená utěrka. Hanna sem jistě poslala uklízečku.

Jeho žena ho předešla a zamířila do ložnice. Přes její rameno zahlédl na posteli prošívanou deku šeříkové barvy a pak vešel do kuchyně.

Sotva odložil sáček z pekárny na příborník, ozval se zvonek. Téměř omluvně se podíval na Catherine, která vykoukla z ložnice. Povzdechla si, ale pak se usmála. „Jen běž. Bez tebe se zkrátka neobejdou.“

Opětoval jí úsměv a šel otevřít. Na prahu stála Hanna a držela v ruce obálku.

„Dobrý den, pane doktore. Promiňte, že vás ruším, ale doktor Gregorius mi řekl, že už jste se vrátil.“

„Ano, jak vidíte. Co se děje, Hanno?“

„Dnes ráno přišel dopis z říšského ministerstva zdravotnictví,“ pronesla a podala mu obálku. „Říkala jsem si, že bych vám ho měla hned předat.“

Její znepokojený výraz ho donutil, aby obálku hned otevřel. Rozechvělými prsty vytáhl list papíru a rychle přeletěl jeho obsah. Doslova fyzicky cítil, jak mu po přečtení těch řádek mizí krev z tváře.

Vzhlédl a požádal ji: „Hanno, svolejte Carla, Mariu, Elsu, Elisabeth a doktora Meyera. Já seženu pana Müllera. Musíme se poradit. Okamžitě.“

2. kapitola

Heleně se nervozitou svíral žaludek a ruce měla studené jako led. Jaký asi je ten doktor Hintze? Nabručený starý podivín jako profesor Sauerbruch, nebo spíš přátelský a trpělivý lékař?

Z doktorovy pracovny se nedalo o jeho povaze nic vyčíst. Byl to jednoduchý čtvercový prostor s bílými okny členěnými tenkými příčkami a s navoskovanou podlahou. Uprostřed stál psací stůl a vedle dveří knihovna. Vpravo od ní, hned vedle bílé kovové skříně s léky, visel portrét Adolfa Hitlera jako ve všech úředních místnostech.

Za prosklenými dveřmi skříně byl naskládáný obvazový materiál a vedle něho stály hnědé lékárnické lahvičky různých velikostí. Kostra vedle okna byla do detailů tak přesná, že bylo nemožné určit, zda je to preparát nebo model.

Helena si vzpomněla na jednu přednášku, kdy si její spolužáci dovolili malý žertík a před příchodem profesora strčili kostře mezi zuby cigaretu.

Musela se při té představě usmát. Zvlášť vtipné bylo, že profesora to vůbec nevyvedlo z míry a začal jim vykládat, jak je kouření škodlivé.

V té chvíli se dveře prudce otevřely. Přítomnost muže v místnosti rázem změnila náladu. Byl velký, se širokými rameny a světlými vlasy ostříhanými po vojensku nakrátko, po stranách vyholenými. Rysy jeho úzké tváře vyzařovaly přísnost. Kdyby přes svou hnědou stranickou uniformu neměl přehozený lékařský plášť, mohl by si ho kdokoli splést s důstojníkem. Těžkými kroky napochodoval do místnosti a rázně pozdravil: „Heil Hitler!“

Helena sebou trhla a okamžitě zrudla. Přání dobrého rána se jí zadrhlo v hrdle. Nacistický pozdrav se už stal součástí všedního dne, ale v její rodině dávali přednost uvítání postaru.

Vzhledem k Hintzeho zjevné sympatii k současné vládě by to ale nebyl dobrý nápad.

„Heil Hitler,“ odpověděla tiše a zvedla se.

„Zůstaňte sedět, slečno…“

„Doktorka Jacobsová,“ napověděla mu. „Doktorka Helena Jacobsová.“

„Kdo jsem já, jistě víte.“

„Ano, pane doktore Hintze.“

Přikývl a chvíli si ji prohlížel. „Vy jste tedy byla přijata jako posila na chirurgii.“ Vzal si do ruky desky a rozevřel je. Heleně neušlo, že v ní jsou uložené její podklady, s nimiž se ucházela o místo.

Začal jimi listovat. „Pracovala jste s profesorem Sauerbruchem?“

„Byla jsem praktikantka na jeho oddělení. Mým školitelem byl profesor Helm.“

„Proč jste se nechala poslat právě do Waldfriede?“

„Jak to myslíte?“ nechápala Helena.

„Díky vašemu velmi dobrému vysvědčení jste se mohla rozhodnout pro pokračování akademické dráhy v Charité.“

„Dávám přednost praxi. A vaše klinika má dobrou pověst.“

„Můžete mi říct, kdo to tvrdí?“

Na tuto otázku nebyla připravená.

Ve skutečnosti si zvolila Waldfriede, protože nebyla moc daleko od domu jejích rodičů. Jako praktikantka nevydělávala dost, aby si mohla dovolit vlastní byt. „Profesor Sauerbruch se o nemocnici zmínil pochvalně.“ Nic lepšího ji nenapadlo.

Sauerbruch skutečně jednou pronesl poznámku o Waldfriede. Zřejmě ho zrovna doktor Conradi pozval na návštěvu. Sauerbruch tehdy prohlásil, že je Waldfriede docela dobře vybavená, ovšem s Charité se měřit nemůže.

Paul Hintze si ji zkoumavě prohlížel. „Proč jste si vybrala právě chirurgii?“

„Myslím, že je to nejzajímavější obor.“

Šéflékař si odfrkl, což neznělo právě povzbudivě. „Především je to obor, který vyžaduje dlouhodobou přípravu. Domníváte se, že na to budete stačit?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Helena nechápavě. „Vy snad předpokládáte, že to nezvládnu? Mohu vás ujistit…“

Hintze zvedl ruku. „Jsem přesvědčen, že z vás může být dobrá lékařka. Ale jaké máte plány v osobním životě? Jistě se chcete vdát a mít děti?“

Helena zavrtěla ohromeně hlavou. Co mu je do jejího soukromého života? „Nic takového neplánuju,“ pronesla rozhodně.

„Vůdce vytyčil ženám jako nejvyšší cíl rození zdravých německých dětí,“ pokáral ji Hintze.

Ale k tomu bych nejdřív potřebovala nějakého muže, pomyslela si Helena a pak prohlásila: „Mým cílem je sloužit Vůdci tím, že se budu starat o zdraví lidu.“

Hintze si ji změřil pohledem, který si nedokázala vyložit. V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále!“ zvolal šéflékař a ve dveřích se objevil mladík s napomádovanými vlasy v lékařském plášti.

„Volal jste mě, pane doktore?“

„Ano, pojďte dál, Ortmanne! Seznamte se, to je doktor Hans Ortmann, jeden z mých asistentů, který bude brzy skládat odbornou zkoušku.“ Pokývl na mladého muže, který se lehce začervenal, pak se ale narovnal a zeširoka usmál. „Doktore, to je slečna Jacobsová, která vás vystřídá.“

Znělo to, jako by mu představoval nového nočního hlídače. Kromě toho zapomněl na její doktorský titul. Proč? Přece četl její osobní materiály!

„Doktorka Helena Jacobsová.“ Zvedla se a podala asistentovi ruku. „Těší mě, že vás poznávám.“

Ortmann se podíval na svého šéfa a pak její ruku uchopil. Zdálo se, že ho její iniciativa zaskočila.

„Potěšení je na mé straně.“

„Můžete se na doktora Ortmanna obrátit, když budete mít nějaké obecné otázky. Očekávám od vás, že budete pracovat s nasazením a přesně.“

„Ano, pane doktore.“

„Dobře, tak si vyzvedněte plášť a přijďte na operační sál. Ortmann mi bude asistovat, vy budete držet háky.“

Doktor Hintze se zvedl a bez pozdravu opustil kancelář.

*

Helena následovala doktora Ortmanna chodbami nemocnice, kde panoval čilý ruch.

Když došli ke schodišti vedoucímu dolů, obrátil se k ní asistent a poznamenal: „Víte, doktor Hintze se nechová pokaždé tímto způsobem.“

Helena zdvihla obočí. „A jaký tedy je?“

„No, jistě jste si všimla, že je trochu úsečný.“

„Šéflékař musí být přísný, ne?“ podotkla a tázavě se na Ortmanna podívala. Zatvářil se pobaveně.

„Umíte udržet tajemství?“

„Obvykle ano.“

Ortman se k ní naklonil a zašeptal: „Říkáme mu Heil Hitler Hintze, samozřejmě jen za jeho zády.“

Helena nevěděla, co na to říct. Přezdívky byly během jejího studia na denním pořádku. Otec jí ale důrazně kladl na srdce, aby se vyhnula jakýmkoli pomluvám, a to především těm, které byly politického rázu. Jako člen vedení botanické zahrady v Dahlemu si nedovolil nic, co by ohrozilo jeho postavení. Snadno by mohl přijít o místo.

„Myslím, že bude radši, když ho budu oslovovat jako doktora Hintze, nemyslíte?“ podotkla Helena neutrálním tónem. Všelijaké řeči a pomluvy bývaly v nemocnicích na denním pořádku, stejně jako donašeči a zrádci. Nechtěla si to u šéflékaře rozházet hned první týden.

Asistent si odkašlal. „Samozřejmě. Pojďte, ukážu vám, kde visí pláště. A pak půjdeme na operační sál.“

Mladé ženy ve skladu prádla si ji zvědavě prohlížely, když se jim představila a požádala je o lékařský plášť. Nejspíš si pořád ještě nezvykly, že i žena může být lékařka. Zvlášť teď, kdy Hitlerova vláda neustále zdůrazňovala, že ženy mají zůstávat doma a být matkami.

Když našla plášť, který jí seděl, připadala si rázem mnohem líp. Jistě, je tu pro ni ještě všechno cizí a kdoví jak se bude doktor Hintze chovat na operačním sále, jaké případy jí budou přiděleny a na čem bude pracovat, ale věřila, že všechny úkoly zvládne.

Byla si jistá, že je na správném místě.

3. kapitola

„Provoz nemocnice Waldfriede byl zahájen v roce 1920,“ poučoval ji Ortmann cestou k operačnímu sálu. „Podle vyprávění, které po nemocnici koluje, má na tom zásluhu doktor Conradi a jen malá skupina prvních zaměstnanců. Já si ale myslím, že je to přehnané tvrzení. Určitě se na vybudování Waldfriede podílelo mnohem víc lidí.“

„I tak to byl velkolepý výkon,“ poznamenala Helena. Tehdejší těžké časy, kdy na trhu chybělo téměř všechno, od potravin po stavební materiály, znala z vyprávění svých rodičů. Její otec musel v roce 1915, dva roky po jejím narození, narukovat do války. Nezůstal tam ale dlouho, protože si ho jeho profesor dokázal na úřadech vyreklamovat.

„Tady je království naší rentgenové sestry Hanny,“ ukázal jí Ortman místnost rentgenu. „Když si budete chtít v tomto oboru zlepšit znalosti, měla byste se na ni obrátit. Je tady už od založení nemocnice a prý vede její kroniku.“

„Dobře, to udělám,“ přisvědčila Helena a podívala se na dveře, u kterých se zastavili. Operační sál. Jak asi vypadá tady ve Waldfriede? Po přijímacím pohovoru nezbyl čas na procházku po nemocnici, protože doktora Conradiho odvolali k porodu. Udělal na ni dojem velmi zkušeného lékaře a klidného člověka. Čas se už podepsal na jeho kdysi jistě atraktivním vzhledu, ale i dnes to byl sympatický muž, ke kterému hned pocítila důvěru.

Heleně bušilo srdce, jako by se chystala na schůzku. Když poprvé vstupovala do jednoho z mnoha operačních sálů v Charité, cítila se podobně. Ukázkové operace prováděl profesor Sauerbruch i v posluchárně, ale opravdový operační sál, to bylo něco jiného. Tady se odehrával každodenní život, jehož se nastávající lékaři mohli účastnit až ve chvíli, kdy měli za sebou podstatnou část výuky.

Když vstoupili do umývárny, doktor Hintze už zakončoval svou hygienickou rutinu. Měl na sobě bílou košili s krátkými rukávy, bílé kalhoty a bílé gumové boty.

„Už jste někdy držela chirurgické háky?“ zeptal se, zatímco si utíral ruce až k předloktí.

„Jistě, pane doktore.“

„Tak se rychle oblékněte do operačního oděvu.“

„Ano, pane doktore.“

Helena se podívala na Ortmanna a přistoupila k jednomu z umyvadel.

* * *

Při pohledu na skupinu lidí, kteří se shromáždili v bývalé ordinaci doktora Conradiho, Hanně připadalo, jako by se náhle ocitla v roce 1920. Tenkrát ale spolu seděli ve tmě a zimě a místnost osvětlovala jen karbidová lampa. Teď se schůzka konala v místnosti prozářené sluncem, kam z kuchyně pronikala vůně oběda.

Sestra Maria Kuchová, vrchní sestra Elisabeth Bruhnová, ošetřovatel a lázeňský mistr Carl Rohleder, Catherine Conradiová a doktor Conradi, to byli ti, kdo Waldfriede spolu budovali od základů. Chyběla jen sestra Ida Juckelová, která už v nemocnici nepracovala. Zato tehdejší pomocnice Elsa Rogelová se stala porodní asistentkou a působila teď jako vrchní sestra v porodnici. Byl tu i doktor Meyer, který k nim přišel dva roky po otevření nemocnice.

Jedinou novou tváří v jejich kruhu byl vedoucí správy Ernst Müller, ten k nim nastoupil až v roce 1935. Zprvu měl na starosti jen účetnictví, ale nakonec mu doktor Conradi svěřil celou správu. Sám si ponechal pouze post lékařského ředitele.

Müller byl podsaditý muž s chomáčkem světlých vlasů na čele a brýlemi, které trochu potlačovaly kulaté kontury jeho tváře. Až do svého příchodu do Waldfriede pracoval v misijní službě v Bulharsku, odkud si přinesl znalosti ruského a bulharského jazyka. Moc často je tu ale neuplatnil, protože zahraniční velvyslanectví posílala do Waldfriede čím dál míň pacientů.

„Děkuji, že jste si všichni udělali čas, vím, kolik máte práce,“ spustil doktor Conradi a zvedl ruku s dopisem. „Dnes ráno jsme dostali tento přípis z říšského ministerstva zdravotnictví. Oznamuje se nám, že úředníci chtějí přezkoumat, jestli je naše nemocnice vhodná k porodu manželky vysoce postaveného člena vlády. Přezkoumání se má konat v pondělí 28. srpna v deset hodin.“

„Za dva týdny?“ polekala se sestra Maria.

„Nemůžeme to prostě odmítnout?“ ozvala se sestra Elsa. „Máme povinnost přijímat nové pacienty jen v nouzových případech.“

Doktor Conradi se smutně usmál. „Jde o choť vysoce postaveného politika. Odmítnutí z naší strany by mohlo mít pro Waldfriede neblahé následky. A to především proto, že delegaci povede nám dobře známý Gunter Wiedemann.“

To jméno bylo povědomé nejen Hanně.

„Není Wiedemann ten úředník, který nás chtěl kdysi vyvlastnit?“ zeptal se Carl Rohleder.

Hanna si už dlouho nevzpomněla na tu epizodu, kdy jim hrozilo, že o nemocnici přijdou. Wiedemanna sice nikdy osobně nespatřila, ale celou tu historii, o níž jí doktor vyprávěl, si jasně vybavila. Tehdy, v roce 1919, si Wiedemann doktora předvolal na ministerstvo vnitra a oznámil mu, že nemocnici vyvlastní, pokud během dvou let nebude prosperovat.

A jim se nakonec podařilo udělat z Waldfriede nemocnici, která je oceňovaná a respektovaná v Zehlendorfu i v celém Berlíně.

Podruhé Wiedemann zaútočil po nástupu Hitlerovy vlády, kdy si vyžádal rodokmeny doktora Conradiho a jeho manželky v naději, že objeví nějaké jejich židovské příbuzné. Ani tehdy neuspěl.

A teď, když udělal kariéru v řadách nacistů, přichází s tímhle přezkoumáním, aby se znovu pokusil sesadit Conradiho z místa ředitele a sebrat adventistům Waldfriede.

„Ano, to je on,“ přisvědčil Conradi a přerušil Hannin tok vzpomínek. „A nemohu popřít, že za tím vidím skrytý záměr. Jestli přezkoumání dopadne v náš prospěch, nasadí nám do nemocnice víc esesáků, než jich bydlí naproti ve Vierlingu. Tím pádem budeme ještě bedlivěji sledováni. Jestli ale kontrola dopadne v náš neprospěch, není vyloučeno, že se pokusí vyměnit vedení nemocnice.“

Po jeho slovech zavládlo mlčení. Všichni dobře věděli, jak by taková výměna asi vypadala. Jejich církev by byla ještě víc pod dozorem.

„Je tedy nezbytné, abychom jim neposkytli jediný důvod k odmítnutí naší nemocnice kvůli nedostatkům v čistotě, chybějícím přístrojům nebo pro politické postoje,“ vzala si slovo Hanna. „Ale nebylo by žádnou tragédií, kdyby si nás nevybrali, protože by nějakou jinou nemocnici shledali jako vhodnější, přestože i u nás je všechno v pořádku.“

Dřív by ji taková situace pořádně rozzlobila, ale teď už cítila jen prázdnotu a únavu. Jak dlouho se ještě budou muset bránit věčné šikaně?

V nemocnici však pracovali i ti, kteří adventistické kolegy očerňovali kvůli bohoslužbám o sabatu nebo kvůli údajným komunistickým sympatiím. Dokonce i mezi bratry ve víře se našli takoví, kteří NSDAP stavěli nad adventistická pravidla. Někteří pacienti si stěžovali na sestry, které podle jejich názoru nebyly dost čisté rasy nebo se chovaly „frivolně“, takže „neněmecky“. Dokonce se stalo, že jednomu ošetřovateli byla předhazována homosexualita. Ten chudák byl dlouho vyslýchán a nakonec, když se zjistilo, že na těch obviněních není zrnko pravdy, se vrátil s modřinami po celém těle.

„Přesně tak to je, sestro Hanno.“ Doktor Conradi si povzdechl a pak ještě dodal: „Musím přiznat, že na mě ten Wiedemann dělá docela dojem tím, jak se nechce vzdát.“ Rozhlédl se po tvářích přítomných spolupracovníků. „Postarejte se prosím o to, aby na vašich odděleních bylo všechno v pořádku, nesmějí nám nic vytknout. Znamená to také, že musíme požádat ty spolupracovníky, kteří nejsou ve straně, aby se alespoň po dobu inspekce podřídili a zdravili pozdravem Heil Hitler.“

„To se bude doktoru Hintzemu jistě líbit,“ poznamenala porodní asistentka Elsa uštěpačně. Patřila k těm, kdo se novému šéfchirurgovi pokud možno vyhýbal. „Proč vlastně není přítomen?“

„Zrovna operuje,“ vysvětlil doktor Conradi. „Budu ho instruovat později.“

„Lidé se tedy mají přetvařovat,“ podotkla Elisabeth Bruhnová s povzdechem. „Tak daleko to s námi došlo.“

„Obávám se, že ano,“ pokýval hlavou doktor Conradi. „Může nás utěšovat jen to, že víme, kdo jsme v našich srdcích. Ani nedokážu říct, co je větší zlo, ale pro dobro nemocnice a našeho společenství musíme tuto zkoušku složit s co nejlepším výsledkem.“

4. kapitola

V operačním sále bylo teplo a dusno. Nepomohla ani dokořán otevřená okna, aby se odvětrával éter, horký letní vzduch tak naopak mohl bez zábran proudit do místnosti obložené bílými kachlíčky.

Helena cítila, jak jí pod operačním oděvem a čepcem stéká pot. Pocit nesnesitelného vedra zhoršovala rouška přes obličej. Nejradši by ze sebe všechno strhala. Ale byla především ráda, že ji doktor Hintze nechal asistovat.

Pacientka ležící před nimi na stole byla šestatřicetiletá žena, která k nim do nemocnice přišla s tím, že je asi těhotná. Při vyšetření se ale zjistilo, že údajné dítě je vlastně dvoukilogramový nádor, který jí roste v břiše. Tumor už zabíral část břišní dutiny.

Operace nádorů byly vždycky velmi náročné a v některých případech, kdy byla velká pravděpodobnst, že by jim pacientka mohla zemřít pod skalpelem, se ani neprováděly. Profesor Sauerbruch se nikdy nezdráhal přistoupit i k těm nejkomlikovanějším zákrokům, ale Helena znala lékaře, kteří by na ně nesebrali odvahu.

V tomto případě ale pacientka s operací souhlasila a doktor Hintze byl pevně rozhodnutý, že ji nádoru zbaví.

Zákrok už trval celou hodinu a zdálo se, že se tumor postupně uvolňuje. Douhotrvající operace byly riskantní kvůli velké ztrátě krve a taky dlouhé narkóze.

Doktor Hintze ji zatím nenechal dělat nic jiného než držet háky, které zajišťovaly, aby byla rána dostatečně otevřená. Vzhledem k nesnesitelnému horku, které v místnosti panovalo, to Heleně momentálně víc než stačilo.

Zdálo se, že nejen ona už je na konci se silami. Všimla si, že s prodlužující se dobou je i doktor Hintze čím dál nervóznější.

„Krucinál!“ vykřikl najednou a zahodil skalpel. Nástroj s řinkotem skončil na zemi pod oknem a zanechal za sebou krvavou stopu. „Už jsem vám tisíckrát říkal, že musí být ostrý!“ zaznělo sálem jako prásknutí bičem.

Helena viděla, jak sebou sestry trhly a vyplašeně se podívaly jedna na druhou.

Jen jednou byla svědkem cholerického výbuchu profesora Sauerbrucha. Tehdy vyhodil ze sálu anesteziologa, poté co sebou pacient škubl při prvním řezu.

Hintzův hlas nezahřměl tak silně jako profesorův a pod rouškou nebylo vidět, jak se tváří. Ale pohled jeho vzteklých očí, který na ni teď vrhl, Helenu vyděsil.

„Nemůžete ty háky aspoň chvíli držet klidně?“ vyjel na ni. „Jak chcete být chirurg, když neovládáte své ruce?“

Helena se rozechvěle nadechla. Za to může to vedro a éter, pomyslela si a snažila se ovládnout. Ale její ruce se přesto pořád chvěly.

Ve skutečnosti potřebovala jít na čerstvý vzduch. Ale co by jí Hintze řekl, kdyby o to požádala?

„Prokristapána!“ zavrčel Hintze. „Vzchopte se! Jinak ten tumor nikdy nedostaneme ven, když se budete tak třást.“

Helena se kousla do rtu. Uvědomovala si, že už nesmí zapříčinit další hromování na sále.

„Promiňte, prosím!“ ozvala se tiše a konečně se jí podařilo dostat své ruce pod kontrolu.

„Pane doktore, padá krevní tlak!“ zvolala sestra Selma, která sledovala životní funkce.

„Ještě tohle!“ Hintze rychle rozdal pokyny a sestra Greta mu podala injekci, kterou píchl pacientce do paže. Po několika minutách Selma hlásila zlepšení.

Hintze zkušeně dokončil odstranění nádoru a hodil ho do připravené misky. „Dejte ho do formaldehydu,“ nařídil jedné z přítomných sester. „Chci si ho pak podrobněji prohlédnout.“

Sestra beze slova provedla jeho příkaz.

„Umíte alespoň šít?“ obrátil se zase k Heleně.

„Samozřejmě,“ odpověděla přiškrceným hlasem.

Hintze si odfrkl. „Chraň vás pánbůh, jestli steh nebude rovný! Jinak si můžete rovnou hledat manžela, u mě byste skončila.“

Se sebezapřením se Heleně podařilo spolknout ostré slovo, dokud neopustila operační sál.

Ačkoli zašila ránu co nejpečlivěji, Hintze samozřejmě našel na její práci nějaké chyby. Kritiku sice tentokrát vyjádřil poměrně slušně, přesto pohár její trpělivosti přetekl. To už se nedalo vydržet!

Rychle vykročila k zadnímu východu a vyběhla do zahrady. Teprve tam z ní vylétlo: „Ten zatracenej hajzl!“

Její výkřik se rozlehl prázdným parkem a ona v duchu uslyšela hlas svého otce: Možná pro tebe chirurgie není ten správný obor. To zrovna, dětská lékařka ze mě rozhodně nikdy nebude, pomyslela si.

„Doufám, že to neplatilo mně,“ ozval se najednou mužský hlas.

Helena se ohlédla. Vůbec si nevšimla, že se k ní někdo blíží.

Mladý muž mohl být přibližně stejně starý jako ona, možná jen o pár let starší. Měl hnědé vlasy, tmavomodré oči, štíhlou tvář, na sobě kostkovanou košili a pracovní kalhoty. Tlačil před sebou trakař naplněný spadaným listím.

„Ale kdepak.“ Helena se snažila potlačit vztek, který v ní stále bublal. „Promiňte mi ten vzteklý výbuch, ale bylo toho na mě dneska prostě moc.“

Mladý muž se na ni soucitně usmál. „Vy jste tady nová, že?“

„Ano, můj první den.“ Když si všimla, že na ni tázavě hledí, rychle dodala: „Helena Jacobsová.“ Doktorský titul vynechala. Podle doktora Hintzeho si ho ani nezaslouží.

„Já jsem Timothy Davis.“

„Těší mě,“ řekla Helena, ale pak se zarazila. „Vy jste Angličan? Vaše jméno…“

„Můj otec je Američan, ale matka pochází odtud. Proto mám tak nezvyklé jméno. Můžete mi klidně říkat Timo tak jako tady všichni.“

„Děkuju, to je milé…,“ pronesla trochu udiveně. „Já… bohužel žádnou přezdívku nemám.“

„To nevadí. Helena je moc krásné jméno.“

Už měla na jazyku, že jí taky může říkat křestním jménem, ale pak ji napadlo, že se to pro lékařku asi nehodí. „Nerada jsem vás vyrušila…“

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji. „Nechcete mi říct, proč jste se tak rozčílila?“

Zamračila se. Má to udělat? Je zahradník, těžko to pochopí…

„Můj šéf zřejmě nerad vidí ženy na svém operačním sále. Ženy s doktorským titulem.“

„Takže vy jste paní doktorka?“ Timo se usmál. „Váš šéf chce asi nejdřív zjistit, co vydržíte. Náš zahradnický mistr to na mě taky zpočátku zkoušel, když jsem tu nastoupil.“

„Jenže vy alespoň na rostlinách nemůžete nadělat tolik škod jako já na lidech.“

„To si nemyslete! Ani netušíte, jak jsou některé sazenice křehké! My máme jen štěstí, že zelenina a stromy nemohou křičet.“

Zasmála se. „To by řekl i můj otec.“

„Váš otec je taky zahradník?“

„Tak trochu. Pracuje v botanické zahradě.“

„Timo, kde vězíš?“ dolehl k nim mužský hlas.

Helena se otočila a uviděla staršího muže s prošedivělými vlasy, který měl na sobě stejné pracovní oblečení jako Timo. Přicházel od skleníků a zjevně hledal svého mladšího kolegu.

Pro ni bude taky lepší, když se vrátí do nemocnice.

„Už jdu, pane Jaspere!“ zavolal Timo a ještě se na ni obrátil. „Moc mě těšilo, že jsem vás poznal, paní doktorko. A nevěšte hlavu, ono se to poddá!“

Trochu se usmála. „Budu se snažit.“

Mladý zahradník se zazubil a jí rázem připadalo, že poznámky doktora Hintzeho jsou pryč.

* * *

„Budete mě ještě potřebovat, doktore Gregoriusi?“ zeptala se Hanna a otevřela okno, aby vyvětrala těžký vydýchaný vzduch v ordinaci. Nakrátko zavřela oči a vystavila obličej příjemnému vánku, než se zase otočila.

„Ne, sestro Hanno, udělejte si volno,“ odpověděl doktor. „Ještě jednou se v nemocnici podívám na své pacientky a pak předám službu doktoru Conradimu.“

Hanna popřála Gregoriusovi hezký večer a opustila lékařský dům.

Vítr se proháněl korunami stromů a někde ve větvích spustil svou večerní píseň kos. Hanna se na chvíli zastavila, aby si ho poslechla, a pak znovu vykročila.

Už se těšila na společnou večeři s kolegyněmi. Během ní mívala pocit, že z Waldfriede ještě nevyvanul tradiční rodinný duch.

Atmosféra v nemocnici se ovšem zásadně změnila. Když se v roce 1920 v obtížných poválečných podmínkách snažili přebudovat bývalé sanatorium na nemocnici Waldfriede, připadali si všichni jako jedna nerozlučná rodina.

V současné době měla Hanna naopak pocit, že musí zvažovat každý krok, velmi opatrně volit každé slovo. Strana měla uši všude.

A teď ještě ta inspekce. Jako by neměli dost práce a nedoléhal na ně tlak ze všech stran! Jenže jim nezbývalo než hrát podle těch pravidel. Změní se to vůbec někdy? Hanna se nedokázala zbavit obavy, že se schyluje k bouři a brzy udeří blesk.

Napadlo ji, že než půjde do jídelny, podívá se, jestli nedostala nějakou poštu. Už dlouho neměla zprávy od rodičů a kromě toho několik měsíců čekala na dopis od Lilly Kirschové, své někdejší kolegyně, která před šesti lety Waldfriede opustila a odstěhovala se spolu s manželem, židovským profesorem Kirschem, do Prahy.

Ten tehdy bezpečný přístav se ovšem od 15. března tohoto roku změnil v past. Německo nad Čechy a Moravou vyhlásilo protektorát, a tím je znovu dostihlo to, před čím prchli z Berlína. Ve zprávách psali o tom, že i židovští obyvatelé Prahy musí nosit žlutou Davidovu hvězdu. Krátce předtím, v únoru, dostala Hanna od Lilly poslední dopis, ale od té doby se jí už kolegyně neozvala. Dopis, který jí poslala před měsícem, zůstal bez odpovědi.

Když přišla do svého pokoje, zjistila, že tam na ni žádné psaní nečeká. I Eike Rasmussen, s nímž se seznámila během cesty s paní Conradiovou ve Skodsborgu, jí dlužil odpověď. S dánským advokátem udržovala přátelský kontakt, psali si někdy častěji, jindy méně pravidelně. Měla toho muže ráda a někdy si přála, aby se sblížili o něco víc. Střízlivý rozum a práce ve Waldfriede jí to zatím nedovolily.

Hanna se svlékla ze sesterské uniformy a vyměnila ji za jednoduché modré šaty. Pořád ještě vypadala dobře. I když jí bylo čtyřiačtyřicet let, byla stále štíhlá a ve světlých vlasech se jen tu a tam zaleskl šedivý vlas. Proč se tedy cítí tak staře?

Ze zamyšlení ji vytrhlo zaklepání na dveře. „Ano?“ zvolala udiveně. Kdo po ní co chce v tuhle dobu?

Otevřely se dveře a ona se otočila.

Jaké bylo její překvapení, když spatřila svou sestru. Měla na sobě tmavý plášť a světlé vlasy si svázala do uzlu.

„Leni, co tu děláš?“ Vzápětí si všimla, že sestra plakala. „Proboha, co se stalo?“ vyhrkla a přistoupila k ní.

Leni se jí vrhla do náruče a rozvzlykala se. „Matka dnes v poledne zemřela!“

5. kapitola

S hlasitým povzdechem ze sebe svlékla lékařský plášť. Nohy ji pálily a přála si, aby místo těch divných gumových bot mohla nosit nějakou pohodlnější obuv. Jediným pozitivním okamžikem toho dne bylo seznámení s mladým zahradníkem. Jeho tmavé vlnité vlasy a modré oči jí nešly z hlavy. A jak se na ni usmál! Hřálo ji u srdce, když si na něho vzpomněla.

„No to byl ale den!“ U vedlejší skříňky se objevila Irena. Na rozdíl od ní působila svěžím dojmem. Tváře měla zrůžovělé, a dokonce i její účes byl v dokonalém pořádku. To o sobě Helena po všem tom svlékání a oblékání lněného operačního čepce říct nemohla.

„Tys taky dostala zabrat?“ zeptala se.

„No, jak se to vezme. Doktor Meyer mě provedl po interně a pak jsem dostala k prostudování hromadu pacientské dokumentace. Docela zajímavé případy. S některými pacienty jsem se už seznámila. A co ty?“ Irena se na ni podívala a starostlivě se zamračila. „Vypadáš, jako by tě něco převálcovalo.“

„Však se tak i cítím,“ potvrdila jí Helena. „Doktor Hintze mě vzal rovnou na operační sál. Musela jsem celé hodiny držet operační háky a on nakonec ztratil trpělivost. Odhodil skalpel přes celý sál. Sestry vypadaly, že by nejradši utekly.“

„To si vymýšlíš!“

„Ne, přesně to se stalo!“ Že na ni křičel a chtěl, aby se radši vdala, zamlčela. Irena nemusí všechno vědět, ještě by jí to pak mohla připomínat.

Irena si pověsila plášť do skříňky, postavila se před zrcadlo a upravila si vlasy. Pak sáhla po kabelce. „Co bych teď dala za jednu cigaretu!“ povzdechla si a začala se v ní přehrabovat. Po chvíli nahmatala cigaretové pouzdro, ale pak si zřejmě vzpomněla na zákaz kouření v nemocnici a strčila ho zpátky.

„Když tě netrápí nic jiného…,“ poznamenala Helena a obrátila oči v sloup. Doktor Conradi měl pravdu, nejlepší by bylo, kdyby s tím kouřením přestala.

Irena do ní dloubla loktem a zeptala se: „Nemáš chuť někam si večer vyrazit? Měly bychom ten náš nástup do práce oslavit!“

„Rodiče bohužel pozvali nějakou návštěvu a trvali na tom, že musím být doma.“

„Aha,“ usmála se uštěpačně Irena. „Nový potenciální ženich?“

„Dej pokoj! Nejspíš přijde nějaký otcův kolega se slušně vychovaným synáčkem. Nebo nějaký zelenáč, který právě dokončil studia a otec si ho chce vzít pod svá křídla.“

„Jen se nedělej, sama jsi ještě zelenáč.“

„Už jsou z nás asistující lékařky!“ namítla Helena. „A to je mnohem víc než nějaký praktikant, na to nezapomínej.“

Dům jejích rodičů stál v ulici Tulpenstraße nedaleko botanické zahrady. Byla to žlutě natřená stavba s mansardou ve valbové střeše s dvěma okny. Kolem domu se rozkládala velká zahrada, obehnaná plaňkovým plotem.

Jakmile prošla brankou, ucítila vůni pečeně. Že by už dorazila návštěva? Natáhla uši, ale ze zadní terasy k ní nedoléhaly žádné hlasy.

Právě chtěla z kapsy vylovit klíč, když se dveře rozletěly a naproti jí vyšla matka. „Dítě, kde vězíš? Hosté tu budou každou chvíli!“

Wilhelmina Jacobsová měla na sobě světlezelenou hedvábnou blůzu a o tón tmavší sukni. Kaštanové vlasy, které po ní Helena bohužel nezdědila, si upravila do elegantních vln.

„Ještě jsme musely něco probrat s Irenou,“ řekla Helena na vysvětlenou. Matka ji popadla za loket a doslova vtáhla do domu. Zaslechla, jak v kuchyni Berta, jejich služebná, rachotí s hrnci. „Počkej, musím se přece trochu upravit.“

„Tak si pospěš,“ nařídila jí matka. „Nechala jsem ti připravit ty oranžové šaty. V nich budeš krásně zářit.“

Helena si povzdechla. Nechtěla zářit. Ve skutečnosti toužila po chvilce klidu.

„Tak šup, už ať jsi zpátky!“ postrčila ji matka ke schodům.

Nahoře ve svém pokoji odhodila kabelku na křeslo. Šaty s elegantním šálovým límcem a řadou knoflíčků, které končily u pasu, zdůrazňovaly její štíhlou postavu. Nejraději by si vlezla do vany, aby se zbavila potu. Bude se ale muset jen spokojit s opláchnutím.

Trochu se osvěžila a rychle vklouzla do šatů. Pohledem přitom zavadila o hromadu knih na psacím stole. Kdy se dostane k tomu, aby si je přečetla? Zpočátku sice nebude mít noční služby, ale to se bezpochyby brzy změní.

Uhladila si hedvábné šaty, které ji příjemně hladily po těle. Dřív by ji asi napadlo, jak by se líbily Antoniovi. Teď už ji ale zajímal jen její vlastní pocit.

Vzápětí si vzpomněla na jemný stříbrný řetízek, který dostala k minulým Vánocům. Vytáhla zásuvku komody a prohrabala se šátky, všelijakými krabičkami a punčochami. S udržováním pořádku byla vždycky trochu na štíru, sotva trochu uklidila, zdálo se, že věci ožívají a rychle se zase zpřeházejí samy od sebe.

Najednou sebou polekaně trhla. Její prsty zavadily o papír. Moc dobře věděla, co tam vespod leží.

Nikdy se neodhodlala vyhodit jeho dopis na rozloučenou. Byl tím jediným, co jí po Antoniovi zbylo…

Zavrtěla hlavou a rázně zavřela zásuvku. Teď není vhodný okamžik, aby na něj myslela. Rodiče se ji zřejmě budou snažit dát dohromady s nějakým otcovým kolegou z botanické zahrady. Musí sebrat všechny síly k odporu. A řetízek nebyl k tomu boji nezbytný.

Postavila se před zrcadlo, uvolnila si spletené vlasy a nechala je, aby jí volně spadaly na ramena. Jak dlouho už nebyla u kadeřníka? Práce v Charité ji připravila o všechen volný čas.

Zaslechla otcův hlas a uvědomila si, že už nemá čas si vlasy upravit, takže je rychle zase zapletla do uzlu, zastrčila si volné prameny za uši a uhladila šaty.

*

Když sešla po schodech, zmizel už Robert Jacobs s návštěvou do zahrady. Helena by nejradši zašla do kuchyně a rychle něco snědla, protože v břiše jí kručelo jako hladovému vlkovi. Ale nechtěla dát rodičům záminku k dalším výčitkám, takže zamířila rovnou do zimní zahrady.

Dveře byly doširoka otevřené, aby mohl dovnitř proudit vlahý večerní vzduch. Stůl byl krásně prostřený, ozdobený kyticí z gerber a nevěstina závoje, která ladila s jednoduchým bílým porcelánem.

Zatím viděla hosta jen zezadu. Byl vysoký a štíhlý a lněné béžové sako mu bylo trochu volné. Světlé vlasy měl napomádované a Helena odhadovala, že místo kravaty má motýlka.

„Tady ji máme!“ zajásala matka se strojeným úsměvem. Otec a návštěvník se k ní otočili. „Mohu vám představit naši dceru? Heleno, to je Max Winterberg, nový vědecký spolupracovník tvého otce.“

Mladíkovi rázem zrudly uši, zřejmě si uvědomoval, za jakým účelem se tohle setkání koná.

Helena se pokusila usmát a podala mu ruku. „Doktorka Helena Jacobsová,“ představila se. „Velmi mě těší.“

Zdálo se, že doktorský titul pana Winterberga zaskočil. „Tedy, potěšení je na mé straně… Vy jste také botanička?“

„Lékařka. To vám otec neřekl?“

Jistěže ne. Nechtěl hned na začátku nápadníka odradit.

„Ne, on…“

Helena se podívala na otce, který jí pohled bez hnutí brvy opětoval. Přesto na něm viděla, že se trochu zlobí.

„Snad vám to nevadí?“ zeptala se s nevinným úsměvem a pevným rozhodnutím, že tomu muži, ačkoli je docela přitažlivý, nedá sebemenší šanci.

6. kapitola

Na magdeburském nádraží Hanna s Leni vystoupily z posledního vlaku, který ten den do města jel. Ulice už byly ponořené do hluboké noci. Mohly dojít ten kus cesty k rodnému domu pěšky, ale Hanna se rozhodla, že si vezmou taxi.

Po příjezdu Hanna zaplatila řidiči a pak se obrátila k sestře. „Tak jdeme?“

Leni si zhluboka povzdechla a přikývla.

Na věži dómu právě odbila devátá hodina, když Hanna otevřela dveře obchodu. Zvonek nad vchodem nezazvonil, otec ho zřejmě vyvěsil, aby ho nikdo nerušil. Ale protože nebylo zamčeno, zjevně je očekával.

Ovanul je dobře známý zápach krému na boty a dřeva. Otec už v obuvnické dílně pracoval jen zřídkakdy, před několika lety ji přenechal mladému bratrovi z adventistického společenství.

Hanna věděla, že si vždycky přál, aby mohl předat dílnu do rukou šikovného zetě, jenže jak ona, tak ani Leni se dosud nevdaly.

„Otče?“ pronesla nahlas Hanna a obešla pult. Leni za nimi zavřela vstupní dveře.

Žádná odpověď.

„Otče, to jsme my!“ zvolala Leni a podívala se na Hannu, které se strachy stáhl žaludek. Že by tu otec vůbec nebyl?

Spěšně prolétla kolem Leni do zadní části domu.

„Otče!“ vykřikla pronikavě.

Nahlédla do kuchyně a vzápětí ho spatřila.

Friedrich Richter seděl zhroucený u stolu. V první chvíli se Hanna polekala, že omdlel. Nebylo by to poprvé, kdy ztráta partnera tomu druhému zlomila srdce. Pak ale zachytila sotva slyšitelný zvuk. On pláče!

„Otče,“ vydechla soucitně, přistoupila k němu a položila mu ruku na rameno. „Už jsme tady. Leni a já jsme tu.“

Kdysi tak pevná ramena se začala nekontrolovatelně třást. Hanna nevěděla, jak ho utěšit. Otec se vždycky kontroloval, nikdy nedával najevo emoce. Trochu nešikovně ho objala kolem ramen.

„To bude dobré, tati, neboj,“ šeptala mu a oči jí zastřel závoj slz. „Klidně plač. Jsme doma a postaráme se o tebe.“

Ložnice rodičů byla studená a ve vzduchu se vznášel zápach, který Hanna až příliš dobře znala z nemocnice.

Z pohřební služby přijdou až zítra a do té doby musí matka zůstat ve své posteli. Když se otec trochu uklidnil, řekl jim, že jejich matka měla několik dní potíže s dýcháním a stěžovala si na bolesti břicha. Lékař jí poradil, aby užívala žaludeční kapky. Ráno ale najednou upadla do bezvědomí. Vyděšený otec zavolal doktora, ale ten už jen konstatoval smrt.

Hanna předpokládala, že zřejmě šlo o srdeční infarkt. U žen se často neprojevoval bolestí v paži, ale v břiše a také ztíženým dýcháním. Podobný případ měli před nedávnem v ordinaci doktora Conradiho.

Oči se jí zalily slzami. Přitiskla si ruku na ústa, jako by mohla matku vyrušit ze spánku. Unikl jí vzlyk a pak za sebou zavřela dveře.

Tiše přistoupila k manželské posteli rodičů.

Podle zvyku sem přišly sousedky, aby matku umyly a oblékly. Popelavé vlasy měla pečlivě učesané a úzká páska jí držela zavřenou čelist.

Jednoho dne bude podle jejich víry vzkříšena a vrátí se na zemi. Do té doby zůstane spát, aniž by cítila bolest, strach nebo utrpení.

Hanna se dotkla její studené ruky. „Je mi líto, že jsem tu nebyla. Že jsem tě nemohla utěšit. A že jsem tě zklamala.“

Matka už před lety přestala mluvit o tom, že by se ráda dočkala vnoučat. Leni se nechtěla vzdát svobody kvůli jednomu muži. A ona… Byla sice zasnoubená, ale válka jejího snoubence, stejně jako mnoho jiných mužů, nemilosrdně připravila o život. Potom tu byl ještě jeden muž, Alexander Kirchfeld, lékař, o němž si myslela, že ho miluje. Ale nechtěla s ním jít do postele před svatbou, takže si našel jinou. Další pokus najít si manžela už vzdala. Jistě, byl tu ještě Eike Rasmussen z Dánska, s nímž si dopisovala. Mohla ale po těch letech doufat v něco víc než v přátelství?

A doktor Conradi… Ten jí byl teď ještě vzdálenější než dřív, ačkoli její city k němu přesahovaly rámec toho, co jí jako zaměstnankyni bylo dovoleno. Ano, někdy ještě zatoužila po větší náklonnosti, ale vždycky rychle přesvědčila sama sebe, že je pro ni nedosažitelný.

Znovu pohlédla na matku, na její vyhublé tváře a zapadlé oči. Přesto působila dojmem, jako by jen spala.

Hanna se k ní sklonila a políbila ji na čelo.

„Znovu se uvidíme,“ slíbila jí šeptem. „Jednou. Docela určitě.“

Nato se otočila a vyšla z ložnice.

Hanna připravila otci lůžko v obývacím pokoji. Smutek Friedricha Richtera natolik vyčerpal, že se ani nesvlékl ze šatů.

Hanna a Leni odešly do svého starého pokoje, který obývaly jako děti. Jejich starší sestra Ruth dostala tenkrát vlastní pokoj, Hanna a Leni bydlely spolu.

„Vzpomeneš si někdy na Ruth?“ zeptala se Hanna. Stála v zamyšlení u okna a sledovala, jak světlo měsíce proniká záclonami a vykresluje kontury střech domů naproti.

„Málokdy,“ přiznala Leni. „Vlastně už ani nevím, jak vypadala. Znám její podobu z obrázků, to ano, ale jaká skutečně byla…“

„Byla jsi moc malá, když zemřela,“ poznamenala Hanna.

„Ty si na ni vzpomínáš dobře?“

Hanna si povzdechla. „I moje vzpomínky blednou. Vybavuju si třeba, jak s matkou sedávaly na lavičce za domem a jak jí pomáhala navíjet vlnu do klubek. Nevím, proč jsem si zapamatovala právě tenhle moment, ale mám ho pořád jasně před očima.“

Na chvíli se mezi sestrami rozhostilo ticho.

„Odjedeš zítra zpátky?“ zeptala se Leni.

„Ne,“ prohlásila Hanna rozhodně. „Požádala jsem doktora Conradiho, abych mohla zůstat až do pohřbu. Souhlasil. Takže pomůžu otci všechno zařídit.“ Podívala se na sestru. „Jestli se chceš vrátit do Berlína…“

Leni zaváhala, ale pak se rozhodla: „Já taky zůstanu. To matce dlužím.“

Hanna ji uchopila za ruku. „Dobře. Tak jdeme spát. Další dva dny nám dají zabrat.“

* * *

Když Helena stoupala po schodech do svého pokoje, nevěděla, jestli ji víc vyčerpal první den ve Waldfriede nebo únavná konverzace s hostem.

Její rodiče z něho byli samozřejmě nadšení, ale ona si nedokázala představit nic nudnějšího než život s mužem, jehož jediným zájmem bylo rozmnožování kapradí a kterého vyvedlo z míry, že by snad nějaká žena chtěla pokračovat ve své práci i po svatbě.

„Proč jsem tedy vůbec vystudovala lékařství?“ zeptala se ho provokativně. „Nezdá se vám, že by i ženy měly mít životní cíl?“

Rodiče se snažili rychle odvést hovor jiným směrem, ale na konci večera už bylo jasné, že z nich vysněný pár určitě nevznikne.

Kdy jí už konečně matka s otcem dají pokoj?

Helena zhasla světlo, svlékla si šaty a jen ve spodním prádle padla na postel. Založila si ruce za hlavu a chvíli pozorovala dům naproti, kde ještě některá okna svítila.

Co nevidět bude půlnoc.

Sotva na to pomyslela, ozvalo se odbíjení hodin. Byla hrozně unavená, měla už dávno spát, ale něco jí nedávalo pokoj. Uvažovala, co to může být. Hintzeho pohrdání ženami? Ten únavný nápadník u stolu?

Je to něco jiného. Když si to uvědomila, zvedla se a přistoupila ke komodě, kde před pár hodinami hledala stříbrný řetízek.

Aniž by rozsvítila, nahmatala dopis.

Sáhla po něm tak jistě, jako by ho tam právě položila. Vrhla na obálku rychlý pohled a pak se s ní vrátila do postele. Neotevřela ji, jen si ji přitiskla na hruď. Najednou měla tu chvíli znovu před očima, jako by se to stalo včera. A na rozdíl od dnešního rána tu nebyl průvodčí, který by ji vytrhl ze vzpomínek.

*

Půlnoc už dávno uplynula, ale Antonio se pořád neobjevoval. Helena se snažila nějak zahřát, protože v noci už byla zima. Navíc se oblékla dost nalehko, protože očekávala, že ji její miláček brzy obejme do své teplé náruče.

Úzkostlivá otázka, kde vězí, ji sužovala čím dál víc. Že by si to rozmyslel? Nebo mu to rozmluvili rodiče? Sevřelo se jí srdce při myšlence, že třeba vůbec neměl v úmyslu ji vzít s sebou a začít s ní společný život.

Z trudnomyslných úvah ji vyrušil nějaký zvuk. Nebylo to ale burácení motorky, spíš vrzání nějakého starého kola.

Helena se s nadějí ohlédla. Možná jeho zpoždění zavinila porucha na motorce. Zahřála ji u srdce představa, že už brzy bude u ní, bude ji líbat, objímat a už nikdy ji nepustí.

Když ale poznala cyklistu, bylo jí, jako by ji polili studenou vodou. Nebyl to Antonio, kdo k ní zabočoval kolem rohu domu, ale jiný muž z cirkusu. Setkala se s ním při jedné návštěvě. Všichni mu říkali Jimmy, i když nebyl Američan.

Nechápavě zavrtěla hlavou. Co to má znamenat? Stalo se něco Antoniovi?

Srdce se jí rozbušilo a dlaně zvlhly potem. Jimmy k ní dojel a zastavil.

Co se děje, chtěla vykřiknout, ale hrdlo měla úplně stažené.

Muž na ni chvíli mlčky hleděl, pak něco vytáhl z kapsy a podal jí to. „Pro tebe.“

Helena zůstala zírat na obálku. „Co je s ním? Je v pořádku?“

„Přečti si to sama,“ vyzval ji stručně Jimmy a znovu šlápl do pedálů.

Chvějícími se prsty otevřela dopis. Skřípění kola se neslo ulicí, ale přestala je vnímat, jakmile si přečetla první řádky.

Moje milovaná,

je mi to moc líto, ale musím ti říct, že tě nemůžu vzít s sebou.
Poslední hodiny obrátily můj svět vzhůru nohama a já už se k tobě nemůžu vrátit. I když mě teď možná budeš nenávidět, měla bys vědět, že mé city k tobě byly opravdové. Pořád tě miluju, ale bude lepší, když se mnou nebudeš a naše cesty se rozejdou.

Žij šťastně,

A.

Helena se rozvzlykala a klesla na kolena. Bolest byla tak silná, jako by jí někdo do hrudi vrazil nůž. V uších jí hučelo a srdce zoufale bilo. Antonio se jí vzdal. Ale proč? Má snad jinou? Nebo za tím rozhodnutím stojí jeho rodiče?

Chvíli zoufale plakala a zmačkala ten kus papíru v ruce.

Pak si náhle uvědomila, co musí udělat. Cirkus možná ještě neodjel! Určitě by nezmizeli a nepočkali na Jimmyho! Třeba jsou ještě ve městě a ona se alespoň dočká vysvětlení.

Chvilku se rozhlížela, kterou cestou se může rychle dostat k cirkusu. Pak popadla tašku a rozběhla se k stanici pozemní dráhy.

Když k ní dorazila, na kolejích stál vlak. Helena do něho skočila, zaplatila unavenému průvodčímu za lístek a posadila se.

Celou cestu se v duchu modlila, aby tam šapitó ještě stálo. Srdce měla až v krku a její rozpálené tváře neochladil ani studený noční vzduch.

Dojela do cílové stanice, vyskočila z vlaku a rozběhla se sotva popadajíc dech.

Červeno-bílá kupole byla pryč. Stopy kol v písku napovídaly, že všichni odjeli, jen ve vzduchu se ještě vznášel lehký zápach stájí a vůně cukrové vaty.

Antonio byl pryč.

Helena znovu složila dopis. Ještě několik let poté se po něm poohlížela v naději, že pochopil, jak moc ji vedle sebe potřebuje.

Ale už se nikdy neobjevil.

A ona se nedozvěděla, jaká událost změnila jeho svět natolik, že se vzdal její lásky.

7. kapitola

Zehlendorf, 17. srpna 1939

„Tak jaká byla večeře s tvými rodiči?“ zajímala se Irena, zatímco opatrně nesla ke stolu podnos s jídlem. Vedle talíře s bramborami a omáčkou na něm měla misky se zeleninou a pudinkem, dvě jablka a kompot.

Matka Heleně od dětství vštěpovala, že na veřejnosti se má jíst uměřeně. Jen tak zůstaneš štíhlá, vtloukala jí do hlavy, když se někdy dcera chystala překročit míru.

„Ty ses postavila do fronty dvakrát, nebo co?“ ukázala bradou na Ireninu kořist.

„Jako lékařka musím zůstat při síle a jíst, když můžu. Myslím, že to dneska bude jediné moje jídlo při takovém návalu pacientů.“ Irena si nabrala plnou lžíci kompotu, polkla a pak dodala: „Ty bys měla taky víc jíst. Budeš hubená jak lunt, když tě bude Hintze držet hodiny na operačním sále. Mužským se holky, co chřastí kostmi, nelíbí.“

„Řekni to mé matce.“ Když se rozhlédla, spatřila mladého zahradníka, který hladově polykal svůj oběd. Vyhrnuté rukávy košile odhalovaly jeho silné paže a Helenu bezděky napadlo, jaký by to asi byl pocit se jich dotýkat. Hned se v duchu snažila přesvědčit, že jde o čistě profesionální zájem, ale zaujatý pohled ji prozradil a Irena si toho hned všimla.

„Ale, ale, copak to tu máme?“ zeptala se mezi dvěma sousty brambor.

Helena sebou trhla.

„Ty ho znáš?“ chtěla vědět přítelkyně, poté co polkla.

„Ne,“ vyhrkla bez rozmýšlení, ale hned se opravila. „Jen jsem se s ním na chvilku setkala. Je to pomocník zahradnického mistra.“

„Odkud to víš?“ podivila se Irena, důkladně si mladého muže prohlížela, a dokonce si mlsně olízla spodní ret, jako by měla zálusk na lákavý kousek dortu.

Její výraz vyvolal v Heleně žárlivost. Sice si s Timem Davisem vyměnili jen pár slov, ale nechtěla, aby se o něj zajímala její kolegyně, která neměla zábrany a klidně se nechávala vozit naprosto cizími chlapy v autech.

„Mluvila jsem s ním. A ty by ses měla radši starat o Lothara. Tak nějak se jmenoval ten chlapík, který tě sem první den přivezl, ne?“

„Aha, chápu. Ty ho chceš pro sebe.“

„Koho?“

„Nedělej hloupou.“ Na Irenině tváři se objevil vědoucí úsměv. „Udělalo by ti jen dobře, kdyby ses konečně s někým seznámila. Jinak tě nemine osud staré panny.“

„A co je zrovna tobě do toho?“ podrážděně opáčila Helena. Pak ji napadlo, že vlastně nikdy nikomu neřekla o Antoniovi. Tenkrát se už sice s Irenou znala, protože spolu chodily do stejného ročníku, ale jejich přátelství nebylo nikdy tak pevné, aby jí vyprávěla intimní detaily svého života. Irena naopak ráda vykládala o svých vztazích, takže si o ní asi opravdu myslí, že ještě nikdy neměla přítele.

Ale to se mýlila, s Antoniem se milovali se vším všudy.

„Jde mi jen o tvé dobro,“ podotkla Irena nevzrušeně. „Jako lékařka bys měla své znalosti anatomie pořád prověřovat. A myslím, že tenhle mladík,“ ukázala bez rozpaků přímo na Tima Davise, „by mohl být dobrou názornou pomůckou.“

Den se táhl a Hintze nevynechal jedinou příležitost, aby ji poučoval a zasypával kousavými poznámkami. Věčně musela poslouchat, že by ženy udělaly líp, kdyby se nesnažily o akademickou kariéru. Nakonec to už pouštěla jedním uchem dovnitř a druhým ven a odpovídala jen tehdy, když to nešlo jinak.

Po práci zašla do nemocničního parku, kde tou dobou už nikdo nebyl. Namlouvala si, že si tam chce vyčistit hlavu, ale ve skutečnosti tajně doufala, že potká mladého zahradníka. Trochu jí připomínal Antonia. Mohly za to jeho tmavé vlnité vlasy? Nebo způsob, jakým se smál?

Nejdřív ho nikde neviděla. Na trávníku si hrály děti zaměstnanců, kteří spolu se svými rodinami obývali řadové domky v areálu nemocnice. Byli to většinou řemeslníci a zaměstnanci z kuchyně. Vdané sestry, pokud věděla, v nemocnici nepracovaly.

Zastavila se u vysokých tisů a plnými doušky vdechovala večerní vzduch. Po krátkém dešti se vrátilo horko a ona zatoužila sednout si do chladivého stínu stromů s limonádou v ruce.

Protože Timo Davis nebyl v dohledu, obrátila své myšlenky jiným směrem.

Když před třemi dny znovu uložila Antoniův dopis do zásuvky, rozhodla se, že by se po něm přece jen měla poptat. A protože měla fotografickou paměť, vybavila si plakát oznamující příjezd cirkusu, kterého si všimla při cestě vlakem.

První představení se konalo včera večer. Od Antonia věděla, že první den je pro cirkusové rodiny vždycky dost hektický. Publikum se nemůže dočkat zábavy a cirkusáci si teprve zvykají na nové město a nové návštěvníky.

Rozhodla se, že tam dnes zajde a zkusí se zeptat v kase. Co by se mohlo stát? V nejhorším případě si koupí lístek, ale na představení nepůjde.

„Už máte po práci, paní doktorko?“

Jamile k ní dolehl ten hlas, zatajila dech. Mladý zahradník. Helena si nemohla pomoct, musela se usmát. „Ano, zrovna jsem skončila.“

„A co máte teď v plánu?“

Helena si všimla, že si ji Timo prohlíží od hlavy k patě, a vzpomněla si, co říkala Irena. Ta by s ním jistě bez váhání začala flirtovat. Ona to však z nějakého důvodu nemohla udělat. „Já… chtěla jsem jít do cirkusu,“ odpověděla bez dlouhého rozmýšlení.

Davis překvapeně zvedl obočí. Vzápětí se pobaveně usmál. „Ať mi nikdo neříká, že doktoři tráví volný čas jen četbou odborných časopisů.“

Helena cítila, jak se proti své vůli začíná červenat. Myslí si snad, že má dětinské záliby?

Většina lidí chodí do cirkusu kvůli dětem, které chtějí vidět kouzelníky, klauny a krotitele lvů. Existovali však i lidé jako ona, kteří rádi snili o cizích zemích a zajímalo je i něco jiného než námluvy některého z otcových kolegů. Tak to alespoň bylo, dokud ji Antonio neopustil.

„Ty si přečtu jindy. Dneska udělám výjimku…“

Davis se na ni stále usmíval a pak se zeptal: „Měla byste něco proti tomu, kdybych vás doprovodil?“

Helena nevěděla, co na to říct. „To už nemáte nic na práci?“

„I zahradníci mají občas volno.“ Všiml si Helenina pohledu na jeho pracovní šaty a dodal: „Jen ještě zaliju květinové záhony vpředu a můžu vyrazit.“

„A proč chcete jít se mnou?“ nechápala Helena.

„Už dávno jsem nebyl v cirkusu. Mohla by to být docela zábava, ne?“

„Ale… já…“

„Jestli tedy s vámi nejde někdo jiný…“

„To ne…“ Helena se zhluboka nadechla a najednou si uvědomila, že sem vlastně přišla, aby ho potkala. Proč by ji tedy nemohl doprovodit? I když tam chtěla jít jen kvůli Antoniovi, mohla by to být, jak řekl, docela zábava.